Camilla Läckberg – Henrik Fexeus

A SZEKTA

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Kult

Copyright © Camilla Läckberg és Henrik Fexeus, 2023

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-441-8 (papír)

ISBN 978-963-614-442-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

ELSŐ HÉT

Fredrik már vagy századjára nézi meg, nem látszik-e át a nejlonzacskó. Nem akarja, hogy idő előtt kiderüljön a meglepetés. A nap valósággal égeti az arcát, legalább huszonöt fok van. A meleg ellenére úgy dönt, hogy gyalog megy a skanstulli irodájából Ossian óvodájáig a Zinkensdammhoz. Bár még csak szerda van, sikerült egy kicsit hamarabb elszabadulnia. Ilyen hőségben senki sem töri magát, hogy pontosan betartsa a munkaidőt. A kollégái már biztos egy hideg sört szopogatnak valamelyik kerthelyiségben.

Az út alig húsz percig tart, de a melegre való tekintettel nem ártott volna hoznia egy flakon vizet. A zakójától már megszabadult, és feltűrte az inge ujját. Az anyag a hátához tapad, de nem törődik vele. Ma minden olyan, amilyennek lennie kell.

Megint megnézi a zacskót. A legó doboza olyan nagy, hogy majdnem kilóg. Egy McLaren Senna GTR. Mivel sem őt, sem Josefint nem érdeklik különösebben az autók, rejtély, miért van megőrülve értük Ossian. Legózni viszont szeret a fiával.

A doboz szerint tíz évnél idősebbeknek ajánlott, és Ossian még csak ötesztendős, Fredrik azonban meg van győződve arról, hogy gond nélkül össze fogja rakni. Eszes kölyök. Néha még az apján is túltesz. Fredrik a napba nevet, amikor ez eszébe jut. Nagyon okos az az apuka, aki olyan ajándékot vesz, amellyel a négy fal között kell bíbelődni a nyár legragyogóbb napján! Hát igen. Ezen már nem változtathat. Biztos holnap is szép idő lesz.

Ráadásul ma Ossian az egész napot a szabadban tölti. Amire nagy szüksége is van. Ha éppen nem legózik, az idegeikre megy odahaza. Josefin szerint biztos sajátos nevelési igényű. Na nem mintha ki akarnák vizsgáltatni. Egyelőre nem. Ossian legalább mozgékony, és nem olyan, mint azok a telefonőrült gyerekek, akik már ötévesen megállás nélkül a szüleik iPhone-ját nyomkodják. Egyszerűen tragikus.

A Bucka óvoda előtt az órájára pillant. A meleg ellenére úgy szaporázta lépteit, hogy túl korán ideért. Lehet, hogy a gyerekek még fent vannak a Skinnarviksparkenben.

– Eh sexy lady… – dúdolja, miközben elindul felfelé az óvoda mögött magasodó dombon.

Per pillanat a Gangnam Style Ossian kedvenc száma. Őrület, gondolja Fredrik mosolyogva. Még a tánckoreográfiát is gyakorolták.

A dombon van egy nagy, árnyas játszótér. Ossiannak ez a néhány fa maga az erdő.

– Oppa gangnam style – énekli Fredrik, mire az alig a térdéig érő gyerekek zavartan felpillantanak rá, aztán folytatják a játékot.

Sárga mellényt viselnek az óvoda logójával. A parkba sokan járnak. A levegőt megtölti a ricsaj és a nevetés. Fredrik úgy dönt, hogy a legót majd máskor adja oda. A mai napot bújócskázásra találták ki. Nem sietnek sehová, ma Josefin főz vacsorát. Fredrik körülnéz, és megpillantja Tomot, az egyik nevelőt.

– Szia! – köszön neki mosolyogva.

– Op, op, op, op – énekli Tom vidáman. – Találd ki, ki választhatott ma zenét a tornához?

– Én szóltam! A hét végére harminc gangnam lesz itt. De hol az előtáncos? Sehol sem látom.

Tom befejezi az orrtörlést, és elgondolkodik.

– Nézd meg a hintáknál! – javasolja aztán. – Szeret ott ücsörögni.

Hát persze. Ha éppen nem izgágáskodik, Ossian szívesen hintázik. Vagyis csak ül a hintában. Az az ő menedékhelye, ahol zavartalanul elmélkedhet.

Fredrik a hintákhoz megy. Sok foglalt közülük, de Ossiant sehol sem látja. Felicia, az egyik kislány éppen távozóban van. Fredrik utánasiet.

– Szia, Felicia! Nem láttad Ossiant?

– Most nem.

Fredrik a homlokát ráncolja. Az az érzése támad, hogy valami baj van. Tudja, hogy ez ellentmond a józan észnek, és csak azért érez így, mert túlóvó szülő. Mindig rögtön aggódni kezd, ha van oka, ha nincs. A szavannán bizonyára ez volt a túlélés kulcsa, itt és most azonban teljességgel alaptalan. Az eszével nagyon jól tudja. Csakhogy ez mit sem segít, az érzés már gyökeret vert benne. Olyan, mint egy jeges fuvallat a tarkóján. A nagy legós doboz, amelynek egész eddig úgy örült, most már csak egy akadály, amely lassítja, miközben visszasiet a lépcsőn Tomhoz.

– Nincs a hintáknál – mondja.

– Ez különös.

Tom megnézi a listáját, amelyen néhány gyerek neve ki van pipálva.

– Szerintem itt… Várjunk csak! Jenya bevitte a kiscsoportosokat. Biztos velük tartott, mert vécére kellett mennie, aztán bent maradt. Elnézést, Jenyának szólnia kellett volna, hogy beviszi! De tudod, mi van.

Igen, Fredrik tudja, mi van. A kellemetlen érzés elszáll. Megkönnyebbülten sóhajt egyet. Tom és Jenya kiváló nevelő, de a gyerekeknek önálló akaratuk van, és különleges képességük arra, hogy eltűnjenek. Együttérez a szégyenkező Tommal. Ugyanakkor az is tény, hogy kötelesek a gyerekekre vigyázni. Más szülők ennél kevesebbért is óriási patáliát csapnának.

– Értem – mondja. – Kellemes hétvégét, Tom! Hétfőn találkozunk. Oppa, oppa!

Lekocog a dombon, vissza az óvodába. Az ajtó nyitva áll. Belép az előtérbe, ahol névvel ellátott fogasokon és fiókokban várakoznak a gyerekek utcai ruhái. Ossian fogasa üres. De ez nem jelent semmit. Ha vécére sietett, lehet, hogy csak úgy ledobta a dzsekijét a mellékhelyiségben. Vagy a játszótéren hagyta, ahol levette, mert melege lett. Fredriknek eleve rá sem kellett volna adnia. Ostobaság volt. Biztos nagyon melege volt benne.

Cipőben megy tovább az épületben.

– Ossian! – kiáltja, és bekopog az első vécéajtón. – Ossian! Itt vagy?

A folyosón Jenya jön felé. A háta mögött a kétévesek festéket fröcskölnek egymásra, és visonganak, egyszerre örömükben meg rémületükben.

– Szia, Fredrik! – üdvözli az óvónő. – Itt hagytatok valamit? Ossian fent van a parkban Tommal.

Az érzés, hogy valami nincs rendben, letaglózó erővel tér vissza. Már nem csupán egy jeges fuvallat a tarkóján. Egy ököl a gyomrában.

– Nincs a parkban – feleli. – Onnan jövök. Tom azt mondta, bejött veled.

– Nem, itt nincs. Nézted a hintáknál?

– Igen. Most mondom, hogy nincs ott, az istenit!

Sarkon fordul, és kiviharzik. Megesett már, hogy egy gyerek megszökött az óvodából. Például Felicia. Már hazaért, mire a nevelőknek feltűnt, hogy nincs meg. A szüleinek biztosan azóta is görcsben áll a gyomruk. Fredrik azon tűnődik, hozzá lehet-e szokni ehhez az érzéshez. Gyűlöli.

Felrohan a dombra. Az a hülye legós doboz veri a lábát. Mindenütt gyerekek. Kétségbeesetten keresgél, miközben igyekszik uralkodni magán. Az nem javít a helyzeten, ha pánikba esik. Csakhogy Ossiannak színét sem látja.

A fia eltűnt.

Tomnak elkerekedik a szeme, amikor megpillantja. Úgy látszik, rögtön megérti.

– Itt kell lennie – mondja Fredrik, és eldobja a nejlonzacskót, hogy szabadabban mozoghasson.

Tom megkérdezi a közelében játszó gyerekeket, nem látták-e Ossiant. A házikók. Lehet, hogy bebújt az egyikbe. Fredrik arra iramodik, de már messziről látja, hogy mind üres. Mégis hová… Csak nem ment be a fák közé egyedül! Arról valaki csak tudna!

Felicia.

Azt mondta, hogy „most nem” látta Ossiant.

Fredrik visszaszalad Tomhoz és a gyerekekhez. Kapar a torka, a homlokán és a hátán csorog a veríték. Felicia éppen homokvárat épít. Mintha mi sem történt volna. Mintha nem dőlne éppen össze a világ.

– Felicia! – kiált rá, és igyekszik nem olyan idegesen beszélni, mint ahogy érzi magát. – Mikor láttad utoljára Ossiant?

– Amikor azzal a gyagyás nénivel beszélt – feleli a kislány fel sem pillantva a homokvárról.

– Gyagyás… – dadogja Fredrik teljesen kiszáradt szájjal. – Egy öreg nénivel?

Felicia határozottan megrázza a fejét, miközben elegyengeti a vára tetejét egy lapáttal.

– Nem volt öreg – mondja. – Olyan, mint az anyukám. Most volt a születésnapja, harmincöt éves.

Fredrik nagyot nyel. Járt itt valaki. Járt itt valaki, és a fia szóba állt vele. Nem nevelő és nem szülő. Egy idegen. Fredrik leguggol Feliciához. Ellenáll a késztetésnek, hogy megrázza.

– Tudod, ki volt az? – kérdezi, miközben igyekszik nem kiabálni. – És miért volt gyagyás?

Felicia könnyes szemmel pillant fel a homokvárról. Fredrik hátrál egy lépést, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. Látja a kislány szemében, és már tudja, mi történt. Aminek nem lett volna szabad megtörténnie. Ami sosem történhet meg.

– Engem nem érdekelnek a játék autók – mondja Felicia. – Csak Ossiant. De a kiskutyákat én is szerettem volna megsimogatni! A néni azt mondta, hogy a kocsijában vannak. De engem nem vitt oda. Csak Ossiannak mutatta meg őket. Aztán elmentek.

Fredrik mellkasában megnyílik egy fekete lyuk, és ő tehetetlenül belezuhan.

***

MINA VÉGIGPÁSZTÁZTA A HELYISÉGET az ajtóból. Ezen a délutánon eléggé megtelt az edzőterem. Sebaj. Főleg idősebbek voltak. A gimnazista tacskók, a fitneszlédik meg az izomkolosszusok már elmentek. Hétköznap háromkor a szeniorok uralták a terepet. Legalább egy órán át. Ami nagy szerencse, mert ők jobban odafigyelnek a gépek letisztítására, mind saját maguk, mind a korábban itt izzadó dúvadak után. Na nem mintha Mina kockáztatni akart volna. Az edzőruhája zsebében most is ott lapult az eldobható gumikesztyű, a két kis fertőtlenítőspray, a törlőkendő meg egy zárható nejlonzacskó, hogy a használt holmit beletegye.

Ma a lábán és a törzsén akart dolgozni. Felhúzta a gumikesztyűt, és az egyik szabad lábgéphez lépett. Alaposan lefújta minden részét fertőtlenítővel. Látta, hogy néhányan csak a fogantyúját fertőtlenítik. Vagy ami még rosszabb, a padozatát. Csakhogy baktériumok bárhová kerülhetnek. Nem fért a fejébe, hogy lehetnek ennyire hanyagok az emberek.

Összehajtogatta a törlőkendőt, és belecsúsztatta a zárható nejlonzacskóba, majd elővett egy újat. A sportlétesítmények a fertőzések gócpontjai. Ezért nem járt a rendőrség edzőtermébe. Pontosan tudta, milyen mocskos alakok fordulnak meg ott. És itt legalább nem kellett folyamatosan jó képet vágnia.

Legszívesebben szájmaszkot is húzott volna, mert ki tudja, mi száll a levegőben. Hallotta, hogy a súlyemelők gyakran szellentenek, és már a gondolattól is alig kapott levegőt, hogy fekáliában tanyázó baktériumok juthatnak a szellőzőrendszerbe. A szájmaszkkal azonban csak még inkább feltűnést keltett volna, amire semmi szükség. Talán beszerezhetne egy olyan edzőmaszkot, amilyet a légzőizom erősítéséhez szoktak használni.

– Most edz vagy takarít? Ha végzett, szeretném használni a gépet.

Mina összerezzent a hangra. Felpillantott a padozatról, amelyet éppen törölgetett. Egy hetvenes, fehér hajú, kis kerek szemüveget viselő férfi nézett rá kérdő arckifejezéssel. Piros póló volt rajta. Nem légáteresztő anyagú, mint az edzőruhák, hanem hagyományos pamut. A mellkasán hatalmas izzadságfolt. Minát kirázta a hideg.

– Tudja, milyen egészségtelen ez a pamutpóló? – kérdezte. – Átizzadja, és összekoszolja vele a gépeket. Meg kellene tiltani, hogy ilyenben eddzenek.

A férfi gyilkos pillantást vetett rá, aztán a fejét csóválva elment. Nyilván nem akarta Minára vesztegetni az idejét. Na nem mintha ezt ő bánta volna. Még egyszer áttörölte a padozatot, aztán beledugta a kendőt meg a kesztyűt a zárható nejlonzacskóba, helyet foglalt a gépen, és beállította a súlyt. A piros pólós férfi a csigás hátgépen ült. A hátán is nagy izzadságfolt éktelenkedett. Mina az orrát fintorgatta. Ha a népszerűség és az egészség között kellett választani, számára nem volt kérdés, hogyan dönt. Mindenki tartsa meg magának a baktériumait meg a barátságát!

Hozzá volt szokva, hogy marslakónak nézik. De nem is volt szüksége senkire. Az összetartozás érzése valószínűleg ugyanolyan mítosz, mint a „lelki társak” vagy az „igaz szerelem”. Vagy más olyan irreális fogalmak, amelyeket Hollywood dobott piacra, és amelyektől az egyszerű földi halandók szorongani kezdtek. Ezt kutatások is alátámasztják. Az emberek sokkal rosszabbra értékelik a párkapcsolatukat, miután megnéztek egy romantikus vígjátékot. Mert egyetlen valós viszony sem érhet fel az „örök szerelem” kitalált eszményével.

Ő senkihez sem kötődött. Régen se. Leszámítva azt a rövid időszakot, amelyet a lányával töltött. A férfi iránt, akivel egykor együtt élt, nem igazán táplált gyengéd érzelmeket. Hozzá sem kötődött. Soha senkihez.

Kivéve…

A mentalistát.

Csakhogy ez már történelem.

Látta Vincent új műsorának reklámját a Facebookon, és közel járt ahhoz, hogy vegyen egy jegyet, de nem tette. Nem tudta, mit érezne, ha megpillantaná a férfit a színpadon. Mi lenne, ha nem szúrná ki őt a közönség soraiban?

Mi lenne, ha kiszúrná?

A homlokát ráncolta. Jobb, ha tartja a három lépés távolságot. A biztonság kedvéért. Elvégre a férfi sem jelentkezett. Ami persze érthető. Elvégre családos ember. A feleségének sem lehet felróni, hogy értetlenül állt a kapcsolatuk előtt. Vincent mesélte, hogy Maria felettébb féltékeny természet. És a szigeten történtek sem javítottak a helyzeten. Hajszál híján meghaltak. Nem lenne csoda, ha Maria utálná. Na nem mintha Mina hibája lett volna a dolog. De mégiscsak rendőr.

Ugyanakkor volt közöttük valami Vincenttel, amit másoknak nem lehet elmagyarázni. És a Lidőn történtek még jobban összekovácsolták őket.

És pont ezért volt bajos tartani a kapcsolatot. Túlságosan közel kerültek egymáshoz. Olyannyira, hogy azt Mina már képtelen volt kezelni. Ezért volt jobb így. Egyedül nagyobb biztonságban érezte magát. És talán Vincent is így volt ezzel.

De akkor is!

***

– NE FELEDJÉK, hogy amit most látnak, az nem a valóság! – mondta Vincent. – Azt fogom bemutatni, hogyan tehetnek tanúbizonyságot természetfeletti képességekről, anélkül hogy rendelkeznének ilyesmivel. Mert nincsenek természetfeletti képességeim, nekem elhihetik.

Felvonta az egyik szemöldökét, hogy elbizonytalanítsa a közönségét. A publikum fele felnevetett. Erőltetetten és határozatlanul. Pont ezt akarta elérni.

A linköpingi Crusellhallenben a hét közepén is telt ház volt. Ezerkétszáz ember jött el egy átlagos szerda este, hogy megtekintse a mentalista mester műsorát. Valójában egy kicsit még sokallta is. De két évvel ezelőtt nagy médiavisszhangot keltett, amikor részt vett egy gyilkossági nyomozásban. Ha addig nem lett volna celeb, attól biztos azzá válik. Mármint nem konkrétan ő. Azt senki sem tudta, kicsoda Vincent valójában. A mentalista mestert azonban imádta a média. Meg a közönség. Miután kiderült, hogy kis híján belefulladt egy víztartályba, a jegyeladások megkétszereződtek.

Ennek ellenére Umbertónak sikerült a legszemélyesebb részleteket titokban tartania. Vincent ennek köszönhette, hogy még nem áldozott le a karrierje. Talán más szemmel néznének rá, ha tudnák, hogy közvetett módon három ember halálát okozta. Természetesen ártatlanul. Legalábbis a gyilkosságok nem az ő lelkén száradtak. Csakhogy az ártatlanság relatív fogalom a sajtóban. Ezért az ügynökével minden követ megmozgattak, hogy titokban tartsák Jane kilétét és indítékát, amit kétségkívül megkönnyített a nővére és Kenneth halála.

Az Expressen ugyan vájkált egy darabig Vincent édesanyjának történetében, de amint ez Umberto fülébe jutott, úgy csapott le rájuk, mint egy héja. Megfenyegette őket, hogy ha nyilvánosságra hozzák, amit megtudtak, soha többé nem juttat el hozzájuk sajtóközleményt, és soha többé nem készíthetnek interjút az általa képviselt művészekkel. Tényleg készek feláldozni a fél svéd szórakoztatóiparhoz fűződő köteléküket egy szaftos sztoriért? A válasz egy határozott nem volt. Vincent szerint Umberto olaszos temperamentuma is közrejátszott a sikerben.

Az azonban nyilvánosságra került, hogy a gyilkosságok dátumai Vincent nevét adták ki. Túl jó sztori volt ez ahhoz, hogy el lehessen hallgatni.

Ezek után boldog-boldogtalan elkezdett feladványokat, rébuszokat és fejtörőket küldözgetni Vincentnek, és bele sem gondoltak, hogy ez mekkora érzéketlenség. De ha az emberek egyszerűek lennének, Vincent nem lett volna mentalista.

– Amire most készülök, a huszadik század fordulójára repít vissza minket – folytatta. – De ma is ezzel a módszerrel alapítanak vallásokat vagy szektákat.

A színpadi díszletek egy tizenkilencedik századi szalont idéztek, és Vincent is korhű ruhát viselt. Középen két bőrfotel állt rézsút egymással szemben. Az egyikben egy láthatóan ideges férfi ült.

Korábban Vincent megkérdezte, van-e orvos a közönség soraiban, vagy tudja-e valaki, hogyan kell kitapintani a pulzust. Ez a férfi volt az egyik jelentkező. Teljesen nyugodtnak tűnt, amikor Vincent felhívta a színpadra. Még nevetgélt is. De miután aláíratott vele egy papírt, miszerint semmiféle egészségügyi vagy jogi követelésekkel nem lép fel a műsor után, és biztosította arról, hogy mindenért ő vállalja a felelősséget, meglehetősen ideges lett. És nem csak ő. Az egész nézőtér. Vincent imádta ezt. Egyszerű módja volt a drámai hangulat megteremtésének. Ugyanakkor minden alkalommal, amikor aláíratta a papírt, eszébe jutott, hogy a számának rossz vége is lehet.

– Nos, Adrian – foglalt helyet a szabad fotelben –, érintkezésbe fogunk lépni a másik oldallal. A holtakkal. Van olyan elhunyt hozzátartozója, akivel szívesen beszélne? Úgy érzem, nagyon hiányzik magának valaki, de nem az anyja… Mert szerintem ő még él… Talán inkább… a nagyapja? Ő hiányzik annyira?

A férfi idegesen kacarászva fészkelődött.

– Igen, az anyám még él – felelte. – A nagyapám, Arvid tíz éve halt meg.

Egyszerű trükk volt, bármelyik médium utánacsinálta volna. Sima következtetés. A férfi ránézésre még nem volt harminc. Ami azt jelentette, hogy a szülei ötven és hatvan között lehetnek. A nagyszülei pedig nyolcvanasok. Mivel a nők tovább élnek, tisztán statisztikailag nagyobb volt az esélye, hogy a nagyapja már meghalt, míg a nagyanyja nem. Vincent elszégyellte magát kissé, amikor látta, mennyire elérzékenyült a férfi. Csakhogy ennek a számnak az volt a lényege, hogy az ember tőrbe csalja a másikat, elnyerje a bizalmát, és végül elszedje a pénzét. Vagyis minden eszköz megengedett.

– Hát akkor vegyük fel a kapcsolatot Arvid papával! – mondta, aztán végignézett a közönségen. – Ismétlem: amit most fognak látni, nem a valóság.

Azzal komoly képpel Adrianhoz fordult.

– És most érintkezésbe lépek a másik oldallal – folytatta. – Ehhez azonban először át kell mennem oda.

Elővett egy szíjat, és feltartotta, hogy mindenki lássa. Aztán a nyakára hurkolta, és becsatolta. Bal kezét az egyre sápadtabb férfi felé nyújtotta.

– Tapintsa ki a pulzusomat! – kérte. – Dobogjon az ütemére a lábával, hogy mindenki hallja!

A férfi megfogta Vincent csuklóját, mutató- és középső ujjával megkereste a pulzusát, majd ritmikusan dobogni kezdett. Vincent a szemébe nézett.

– Találkozunk, amikor visszatértem – mondta. – Reméljük. Végig jelezze a pulzusomat a lábával.

Aztán meghúzta a szíjat a nyakán, és vágott egy grimaszt. Ezt nem kellett színlelnie, tényleg fájt. Erősen tartotta, miközben Adrian dobogott. Néhány másodperc múlva a dobbantások üteme lassulni kezdett.

Vincent becsukta a szemét, a feje a mellkasára bicsaklott, de a szíjat nem engedte el. Adrian dobbantott még néhányat, aztán abbahagyta. A közönségen riadt moraj futott végig. A férfi még mindig fogta Vincent csuklóját, de a lába már nem járt. Mindenki számára világos volt, mint a nap. A mentalistának nincs pulzusa. Megfojtotta magát.

Vincent addig várt, amíg a közönség izegni-mozogni nem kezdett. Ez azt jelezte, hogy most már úgy istenigazából megijedtek. Ekkor lassan felemelte a fejét, és elengedte a szíjat. Aztán Adrianhoz fordult, és zavaros tekintettel nézett rá.

– Adrian… – hebegte.

A férfi összerándult.

– Van itt a teremben egy lélek, akit Arvidnak hívnak – folytatta Vincent kásás hangon. – Derítsük ki, hogy tényleg a nagyapja-e! Kérdezzen tőle valamit, amit csak maguk ketten tudhatnak! Például valamit a gyerekkorából. Arvid azt mondja… Arvid azt mondja, hogy ő tanította meg magát biciklizni. Ezzel kapcsolatban valami?

Adrian zavartan bólintott.

– Kérdezze meg, hogy elestem-e!

Vincent hallgatott pár pillanatig, mintha egy hangra figyelne, amelyet csak ő hall.

– Lehorzsolta a térdét – mondta aztán. – És megállapodtak, hogy nem szólnak róla az anyjának. Még mindig látszik a heg.

Adrian elengedte Vincent karját, és rémülten pislogott. Igazság szerint mindenkinek vannak gyerekkori horzsolásokról emlékei. A többi csak találgatás volt. De az emlékezet bizonytalan. Ha nem is pontosan az történt, amit Vincent előadott, Adrian most már így emlékszik rá.

– Arvid üzenni szeretne magának valamit – folytatta. – Azt mondja… Azt mondja, hogy tartson ki, és higgyen magában. Egyszer vége lesz, legfeljebb egy kicsit tovább tart, mint várta. De ne adja fel a reményt! Maga érti ezt?

Adrian némán bólintott.

– A cégemről van szó – felelte. – Ez volt az utolsó dolog, amiről beszéltünk a halála előtt. Még mindig nem sikerült talpra állítanom.

– Azt mondja, sajnálja, ami történt. Ez meg mit jelent?

– Az utolsó éveiben nem beszéltünk valami sokat – válaszolta Adrian halkan. – Összevesztünk.

– Igen, már bánja. Azt is mondja, hogy szereti magát.

Adriannak eleredtek a könnyei. Ez sarkalatos pontja volt a műsornak, ugyanakkor Vincent utálta látni, hogy így megviseli az embereket. Úgynevezett Barnum-állításokat tett. Olyan személyesnek tűnő kijelentéseket, amelyeket rettentő sokféleképpen lehet értelmezni, és csaknem mindenkire igazak. A médiumok gyakran vetik be ezt a trükköt: hagyják, hogy a kliens értelmezze, amit a „szellem” mondott, mert így kiküszöbölik a tévedés lehetőségét. Ha valami mégis hibádzik, azt a kliens számlájára lehet írni. Miért nem erőltette meg magát jobban?

– Gyengül a kapcsolat – nyögte küszködve Vincent. – Akar még mondani valamit, amíg lehet?

– Csak azt, hogy köszönöm – suttogta Adrian. – Köszönöm!

Vincent kinyújtotta a karját, és megint a mellkasára ejtette a fejét. Látszólag eszméletlenül. A teremben néma csend honolt. Adrian bizonytalanul megfogta a csuklóját, és kitapintotta a pulzusát. Egy idő után dobogni kezdett a lábával. Eleinte lassan és rendszertelenül, aztán egyre ritmikusabban és hangosabban, mígnem Vincent pulzusa ismét normális lett.

Kinyitotta a szemét. Óvatos mosollyal megszorította Adrian kezét. Ez a szám sosem kapott vastapsot. Ahhoz túlságosan össze volt zavarodva a közönség. Azt sem tudták, mit láttak. De Vincent tisztában volt azzal, hogy még hónapok múlva is erről fognak beszélni.

– Ne feledjék! – ismételte meg, amit a bevezetőben is mondott, csak most lényegesen gyengédebben. Az emberek nagyon elérzékenyültek, amit tiszteletben kellett tartania. – Nem tudok kapcsolatba lépni a szellemekkel. Kétlem, hogy bárki tud, mert szerintem szellemek nem léteznek. Ellenben el tudom játszani, méghozzá roppant meggyőzően, ahogy minden médium. Már százötven éve is ezeket a pszichológiai és verbális technikákat alkalmazták, borsos áron, hogy elhitessék az emberekkel: képesek kapcsolatba lépni az elhunyt szeretteikkel. Ha valami túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, az általában nem is igaz. Köszönöm a figyelmet!

Még a taps előtt elhagyta a színpadot. Azt akarta, hogy az emberek elgondolkodjanak.

Fájt a nyaka. Mindig fájt ettől a rohadt szíjtól. Óvatosabbnak kellett volna lennie. Ma ráadásul túl hosszú időre szüneteltette a vérkeringését. Mert bár szellemmel nem társalgott, a vérkeringését tényleg leállította. Igaz, más módszerrel, nem a szíjjal, és csak a karjában, nem az egész testében. A vérkeringés leállítása bizonyos testrészekben a mentalisták legféltveőrzöttebb titka volt, és Vincent soha senkinek sem árulta el, hogy csinálja. Hiába csak a karjában állította le, harminc másodperc után már nagyon veszélyes volt. A színpadra kihívott néző általában azonnal elengedte a csuklóját, amint megszűnt a lüktetés, Adrian azonban nem. Ezért aztán Vincentnek nem maradt más választása. Boldog lesz, ha véget ér ez a turné. Nem jó leállítani a vérkeringést.

Lement a pihenőbe, és az asztalon sorakozó ásványvizes flakonokra pillantott. Három volt belőlük. Összeszorította a száját. Olyan volt, mintha hamis hangot hallana. Szaporán kinyitotta a hűtőt, és kivett még egyet, hogy négy legyen. Aztán ellazította az állkapcsát. Majd engedett egy pohár vizet a csapnál, leült a kanapéra, és kifújta magát.

A közönség még mindig tapsolt, de ő rá se hederített. Túl könnyű lett volna fülig érő szájjal visszamenni és tönkretenni az élményt. Hadd főjön inkább a fejük!

Pihen néhány percet, aztán átöltözik. Gyakorolta, hogy ne kelljen minden fellépés után lefeküdnie a földre, mint régen. Néha sikerült. De többnyire nem. Elővette a telefonját. Sains Bergander, a barátja, aki bűvészkellékeket gyártott, és segített a gyilkossági nyomozásban, a nézőtéren ült, és Vincent kíváncsi volt, mit gondol az új számáról. Írt is. Abban a pillanatban, amikor Vincent elhagyta a színpadot. De Sains ráért. Más üzenetet is várt.

Valakitől, aki nagyon fontos.

Végignézte a listát. Valóban volt pár olvasatlan. De nem attól, akitől várta. Aki megváltoztatta az életét. Akit a legféltettebb titkaiba is beavatott. És aki ugyanolyan gyorsan tűnt el az életéből, mint ahogy annak idején betoppant.

Utoljára októberben látta. Aztán elmúlt a tél, a tavasz, a nyár, és megint ősz lett. És újból nyár. Több mint másfél éve nem beszéltek. Lassan kettő. Na nem mintha Vincent hírt adott volna magáról, pedig nagyon szeretett volna. Csakhogy Mariával elkezdtek párterápiára járni, és nem akarta feleslegesen féltékennyé tenni a nejét.

Aztán abbahagyták a terápiát, mert nem segített annyit, mint várták. Addigra viszont már túl hosszú idő telt el. Nem akart tolakodni több hónapos hallgatás után. Mina óvta a magánéletét, és ezt tiszteletben kellett tartania. De nagyon hiányzott neki!

Persze Minának nem is volt oka rá, hogy keresse. Egyértelműen az értésére adta, hogy nagyon jól megvan egyedül is. Vincentnek fogalma sem volt, hogy megy sora. Lehet, hogy már férjhez ment. Családot alapított. Vagy külföldre költözött.

Nem volt mit tenni. Először egy fellépés után találkoztak. Azóta valahányszor lejött a színpadról, rögtön elkezdte keresni őt. Ám az üzenetek listájával nehéz volt vitatkozni.

Mina ezen az estén sem jelentkezett.

***

A NŐ LEVETTE A NAPSZEMÜVEGÉT, és rámosolygott. Aztán keresztbe vetette a lábát, és előredőlt a széken. Szótlanul ültek egymással szemben. Ruben eleinte roppant kellemetlenül érezte magát ebben a helyzetben. Kiszolgáltatottnak. De végül megszokta. Annyira, hogy már nem is lesett be a nő dekoltázsába, amikor az előrehajolt. Na nem mintha Amanda nem lett volna vonzó nő.

– Akkor vége is? – kérdezte az órára pillantva.

Még csak fél órája jött, de úgy tűnt, Amanda máris le akarja zárni az ülést.

– Ennek sosincs vége – felelte a nő. – De én nem látom okát, hogy visszajöjjön, ha nem történik semmi. Csakhogy ezt nem az én dolgom eldönteni. Maga hogy érzi?

Ruben a pszichológusra pillantott, akihez több mint egy éve járt minden második csütörtökön. Hogy érzi? Rohadt egy kérdés! De már nem idegesítette annyira, mint az első időben.

– Ezt bízzuk Freudra! – válaszolta. – Azt megtanultam, hogy az érzéseim nem feltétlenül azok, amiknek hiszem őket. Nem rájuk hallgatok, hanem a gondolataimra. Ezért tartózkodom a szextől már fél éve. Bármennyire is arra ösztökélnek az érzéseim.

Amanda kérdőn felvonta az egyik szemöldökét.

– A lehetőségét sem keresem – pontosított Ruben. – Ahogy megbeszéltük. Nem fogok teljesen lemondani róla, végtére is a legjobb korban vagyok. De most, hogy már tudom, milyen igényt elégített ki, nem érzem olyan fontosnak.

– És milyen igényt?

Ruben felsóhajtott. Témánál voltak. Azoknál a rohadt érzelmeknél.

– A hatalom érzését adta, mert tudtam, hogy bármelyik nőt megszerezhetem. De egy mélyebb igényt is…

Megint sóhajtott egyet.

– A közelség igényét – mondta aztán feszengve. – Most elégedett?

Közelség. Álmában sem gondolta volna, hogy egyszer fennhangon kimondja ezt a szót. Olyan buzisan hangzott. De megtanulta, hogy ez a reakciója is csak védekezési mechanizmus. A rohadt életbe! A rendőr kollégái, Gunnar meg a kommandósok halálra röhögnék magukat, ha meghallanák, hogy pszichológushoz jár. Gunnart a saját állítása szerint norrlandi fából faragták. Mindenre az volt a megoldása, hogy kimegy az erdőbe egy vödörnyi piával. Tuti rózsaszínre festenék a sisakját, ha megtudnák, miket mond itt Amandánál. Megint a faliórára sandított. Kicsivel múlt fél kilenc. Már a rendőrségen kellene lennie. A végén még valaki kíváncsiskodni kezd, mivel tölti a reggeleit. Általában azzal magyarázta ki, hogy még meg kellett szabadulnia az előző este felszedett nőcskétől, de ezt sem mondhatta örökké.

Felszedett nőcske, na ja. Már el is felejtette, hogy kell felszedni valakit. Persze azonnal megpróbálta elcsavarni Amanda fejét, amikor találkoztak. Több-kevesebb sikerrel.

– Már csak egy dolog van hátra – mondta. – Találkozni akarok Ellinorral.

– Ruben! – figyelmeztette Amanda. – Ne felejtse el, abban állapodtunk meg, hogy túlteszi magát rajta! Ellinor szelleme évek óta kísérti. Az egész viselkedésének ő volt a kiváltó oka. El kell engednie. Nincs vége, amíg meg nem szabadul a kísértetétől.

– Tudom. Pont ezért akarok találkozni vele. Hogy lezárhassam. Esküszöm, hogy csak beköszönök. Lebontom a piedesztált, amire felállítottam. És a régi Ruben kifogy a hajtóanyagból.

– Hát ez… szokatlanul bölcs gondolat magától – hunyorgott rá Amanda. – Biztos benne?

– A legrosszabb, ami történhet, hogy ki kell fizetnem magának még néhány ülést – felelte nevetve Ruben.

Valójában biztos volt benne. Jobb emberré vált, mint amilyen egy éve volt. Gunnar meg fogja csak be a száját!

Felkeltek, és kezet fogtak. Ruben ötvenedjére is ellenállt a kísértésnek, hogy meghívja a nőt egy italra. Az nem volt baj, hogy ilyesmi jár a fejében. Elvégre ő sem bújhatott ki a bőréből. Ha viszont megteszi, az már annál inkább. Amúgy más dolga volt. Már kiderítette, hol lakik Ellinor. Csak beköszön. Megnézi, hogy megy sora. És bocsánatot kér. Aztán vége.

***

VINCENT NAGY LEVEGŐT VETT, mielőtt bement a konyhába reggelit készíteni. Maria már ott sürgölődött néhány órája. Vincent előre tudta, hogy az illatok, amelyek fogadják, finoman szólva is tolakodók lesznek. Igaza is lett. A különböző illatgyertyák, vászonzacskós gyógynövények, szappanok és illatosítók keveréke nedves takaróként borult rá.

– Meddig marad még ez így, szívem? – kérdezte, miközben kivett egy bögrét a szekrényből.

A Nem én vagyok éretlen, te vagy kakimanó feliratút sikerült előkapnia. Kávét töltött, majd leült a konyhaasztalhoz.

– Semmit sem tanultál abból, amit a terapeuta mondott? – kérdezett vissza Maria a földön ülve. – Fontos, hogy támogasd a vállalkozásom fejlődését.

A felesége meg sem fordult. Háttal ült, és gondosan bebugyolált kerámiaangyalokat pakolt egy nagy dobozba.

– Tudom. És támogatlak is mindenben. A webshopot pedig, amit indítottál… ööö… érdekes ötletnek tartom. Csak talán jobb lenne, ha egy raktárban tárolnád az árut.

Maria mélyet sóhajtott. Most sem fordult hátra.

– Kevin is megmondta, hogy a raktárbérlés sokba kerül – közölte. – És mivel az új számod gyártási költségei még nem térültek meg, kénytelen vagyok én lenni a felnőtt a családban és vállalni a felelősséget a kiadásokért.

Vincent rámeresztette a szemét. Évek óta ez volt a legjobb érv, amelyet a feleségétől hallott. Talán mégsem voltak hiábavalók azok a tanfolyamok, amelyekre járt. Bár őszintén szólva nagyon unta, hogy a tanfolyamvezető Kevin neve minden második mondatban előkerül. Tisztában volt vele, hogy a felesége útkereső. A természetéből fakadt, hogy mindig talált valakit, akit követhet. De azt még nem tudta megszokni, hogy az új guruja egy ilyen „indítsunk saját vállalkozást” típus.

– Milyen felelősség? – kérdezte Rebecka, miközben bebattyogott a konyhába. – Ezzel csak a kiadás lesz. Ki vesz ilyen vackokat?

Rebecka arcáról újabban sosem tűnt el a morcosság. Viszolyogva felvett egy nagy fehér fatáblát, és felolvasta a feliratot:

– Élj! Nevess! Szeress! Most komolyan? Miért nem inkább Halj meg! Sírj! Gyűlölj!?

– Fejezd be, légy szíves! – szólt rá Vincent.

A szíve mélyén azonban a lányával értett egyet.

– Kevin szerint van érzékem az üzlethez – jegyezte meg Maria csípősen, és a mostohalányára meresztette a szemét.

Rebecka rá sem hederítve a hűtőhöz lépett, és kinyitotta.

– Basszus, Aston! – kiáltott be a nappaliba, ahonnan egy üvöltést kapott válaszul.

– Mi van?

– Kiöntötted az egész tejet a gabonapelyhedre, és visszatetted az üres dobozt?

– Nem is üres, még van benne!

Aston hangja visszhangot vert. Rebecka jelentőségteljesen az apjára nézett, és fejjel lefelé fordította a dobozt. Három csepp hullott a földre.

– Mit művelsz? – pattant fel Maria. – Azonnal töröld fel!

Amikor felállt, leesett az öléből egy angyalka. Ripityára tört. Nyilván elég gyenge anyagból készült.

– Jaj, ne! Most nézd meg, mit csináltál!

– Én? – csattant fel a kamasz lány. – Nem is én voltam, úristen! Te vagy a béna, aztán meg rám akarod kenni? Jellemző! Mindig minden az én hibám. Te meg sosem védsz meg, apa! Hagyod, hogy így bánjon velem! Elegem van! Itt nem lehet megmaradni. Léptem Denis-hez.

Vincent a száját nyitotta, hogy válaszoljon, de elkésett. Rebecka már elindult a bejárati ajtó felé.

– De legkésőbb nyolcra itthon legyél! – kiáltott utána Maria. – Csütörtök van.

– Nyári szünet! – kapta fel Rebecka a vékony dzsekijét, majd bevágta maga után az ajtót.

– Kösz a segítséget! – nézett Maria Vincentre karba tett kézzel. – És most vidd el Astont a napközibe! Késésben vagytok.

Vincent becsukta a száját. Bölcsebb volt hallgatni. Még mindig nem tudta, hogyan kezelje ezeket az érzelemkitöréseket, és mindig rosszat szólt. Ezért inkább lakatot tett a szájára.

Igyekezett felidézni, mondott-e valami hasznosat a párterapeuta. Nem volt egyszerű, mert nehezére esett olyasvalakitől tanácsot elfogadnia, akinek a szakterületéhez ő maga jobban értett. Mindazonáltal próbált alázatos maradni.

Szó volt arról, hogy egyedül jár terápiára, hogy fel tudja dolgozni, ami gyerekkorában az anyjával történt. Amit negyven éven át elfojtott. De aztán letett róla. Nem akarta, hogy valaki a múltjában vájkáljon. Élt benne egy árny, amely árgus szemekkel figyelte, és senkiben sem bízott annyira, hogy közel engedje magához.

Azt kívánta, bárcsak a terápia csodát tett volna, és újra egymásra találnának Mariával. Bárcsak ugyanúgy megértené a feleségét, mint egyszer régen! Bárcsak Maria ne féltékenykedne folyton, ahányszor ő elutazik! Ez mindkettőjüket felemésztette, hiszen a sok utazás része volt a munkájának. Persze próbálkoztak. Főleg Maria.

A terapeuta nem mondott újat azzal, hogy a féltékenység Maria önbizalomhiányában gyökerezik. Meg a körülményekben, amelyek között összejöttek. Vincent ugyanis elhagyta a nejét, Ulrikát annak húgáért, Mariáért.

Közben meg tudta, hogy ez nem ilyen egyszerű. Van még valami, amit sem Maria, sem a terapeuta nem tudott megragadni. A felesége rögtön támadásba lendült, amint Vincent valaki vagy valami másra figyelt a családján kívül. Azzal is tisztában volt, hogy ez nem a neje hibája. Ösztön. Ezért nézett rá most is úgy, mint egy marslakóra. Vincent pedig megint azt kívánta, bárcsak tudná, mit vár tőle.

Eleinte könnyű volt. Olyan szerelmesek voltak, hogy se láttak, se hallottak. Még emlékezett az érzésre. Ott lappangott benne valahol mélyen. Emlékezett, hogy befejezték egymás mondatait, és egyetlen pillantásból kitalálták, mire gondol a másik. Aztán évről évre egyre kevésbé értették meg egymást, holott pont fordítva kellett volna történnie. Nem akarta, hogy így legyen. Csak azt nem tudta, mit tegyen ellene. Mit tegyen, hogy újra egymásra találjanak.

Maria egyértelműen arra várt, hogy megszólaljon. És talán mégis volt valami értelme a terápiának. A terapeuta azt javasolta, hogy Vincent viselkedjen mindig nagyon figyelmesen, ha Maria dühbe gurul – még akkor is, ha igazságtalannak tartja. Ily módon megteremtheti a neje számára a biztonság érzését. Akkor a nő jobban és konstruktívabban kifejezésre juttathatja az érzelmeit, és elkerülik a veszekedést. Általában nem sikerült valami jól. De egy próbát megért.

– Tudom, hogy mérges vagy, szívem – mondta szándékosan gyengéden és nyugodtan. – De a düh nem tesz jót. Megfeszülnek az izmaid, lelassul a vérkeringésed, és felborul a kardiovaszkuláris, a neurológiai meg a hormonális egyensúlyod. A vérnyomásod, a pulzusod meg a tesztoszteronszinted pedig megemelkedik, és epesav kerül olyan testrészeidbe is, ahol semmi keresnivalója.

Maria felvont szemöldökkel nézett rá. Talán mégis beválik a terapeuta tanácsa.

– Az agyműködésed is megváltozik – folytatta Vincent. – Főleg a halánték- és homloklebenyé. A düh ártalmas. Talán türelmesebben kellene beszélned Rebeckával.

Elhallgatott, és félénk mosolyra húzta a száját. Maria csak bámult rá. Aztán összeszorította a száját, mint aki citromba harapott. Majd sarkon fordult, és kiment.

***

A VISSZATÉRÉS ÖRÖME könnyeket csalt a szemébe. Álmában sem gondolta volna, hogy egyszer visszakívánkozik a stockholmi rendőrség szépnek éppen nem nevezhető falai közé. Ahol olyan hőség volt, akár egy szaunában. A légkondicionáló persze pont most, minden idők legmelegebb nyarán mondta fel a szolgálatot. Egy papírlappal legyezgette magát, miközben benyitott a tárgyalóterembe. A kollégáinak ez talán csak egy átlagos csütörtök volt. Neki azonban maga a mennyország.

Legalábbis addig, amíg be nem kell avatnia őket, miért gyűlnek ma össze.

– Nahát, Julia! – kiáltott fel egy szakállas fiatalember, amint megpillantotta.

Julia nagy szemeket meresztett, amikor Pedert ismerte fel benne.

– Nem hipszterszakáll, hanem apukaszakáll – magyarázta a fiatalember a pillantását látva.

– Hipszterszakáll, mondhatsz, amit akarsz – dünnyögte Ruben, aki közvetlenül Julia után érkezett. – Isteni szerencse, hogy túl meleg van a lila sapkához, amit egész tavasszal hordtál.

Semmi sem változott.

Mintha még Mina és Christer is megörült volna a visszatérésének.

– Utólag is gratulálok! – mondta Christer.

Bosse, a golden retriever a lábánál lihegett, pontosan ugyanott, ahol Julia fél éve utoljára látta. Csak ezúttal túl melege volt ahhoz, hogy az üdvözlésére siessen. Csupán vidáman rápillantott, és vakkantott egyet.

– Én is gratulálok! – szólalt meg Mina, miközben ijedten nézegette Julia blézerét.

Ő is a bal vállára pillantott, majd elkáromkodta magát.

– Az isten verje meg! Nincs egy göncöm, ami ne lenne lehányva!

Levette a blézert, és a szék támlájára akarta teríteni, de megdermedt mozdulat közben. Vetett egy pillantást Minára, aztán inkább egy fogasra akasztotta az ajtó mellett.

– Büfinek hívják – világosította fel Peder megértő mosollyal. – Könnyen kijön. Várj, amíg banános meg bélszínes tápot eszik. Először be kell áztatni Vanishbe, a por alakú jobb, tudod, az a rózsaszín dobozos, aztán kilencven fokon kimosni. Kell bele fehérítő is, úgyhogy az első időben praktikus csak fehéret viselni…

– Megjegyzem – intette le Julia. – Mindenkinek jó reggelt!

Annyira lekötötték a hat hónapos csecsemő körüli sziszifuszi teendők, hogy teljesen hidegen hagyta, milyen nehézségek várnak még rá a következő életkori szakaszokban.

– Nos, örülök, hogy megint itt lehetek, és jó látni benneteket. Figyelemmel kísértem a munkátokat a gyes alatt is, és büszke vagyok rátok. Nagyon megdicsérem Minát, aki kitűnően látta el a vezetői feladatokat. De most már visszatértem, és égek a vágytól, hogy belevessem magam a munkába. Kipihent éppen nem vagyok, de az ember nem kaphat meg mindent.

Kényszeredetten felnevetett. Legszívesebben elmesélte volna, milyen megterhelők az állandó veszekedések, amelyek elől ma a rendőrségre menekült. Amelyek megértették vele, hogy csak képzelte, hogy egyenrangú partnere a férjének. Egészen addig, amíg a gyerek érkezése próbára nem tette a kapcsolatukat. Torkel olyan érveket vágott a fejéhez, amelyeken csak sóhajtozott, amikor a barátnői mesélték: hogy ő biológiailag arra van teremtve, hogy egy gyerekről gondoskodjon. Torkel viszont nem hagyhatja ott a munkáját, mert menten összedől a világ. A cég csődbe megy, Svédország GDP-je zuhanni kezd, az euró elértéktelenedik, és a kibontakozó világméretű katasztrófa egyenes következménye a bolygó pusztulása.

A legjobban azonban az dühítette, hogy volt egy megállapodásuk. Az övé az első hat hónap, a férjéé a második. Mindketten kérvényezték, hogy gyesre mehessenek, és meg is kapták az engedélyt. Nem vette észre, hogy Torkel részéről csak színjáték az egész. A férje egy percig sem gondolta komolyan, hogy ő is kiveszi a részét. Most is látta maga előtt, milyen riadt képet vágott, amikor múlt héten bejelentette, hogy csütörtökön újra munkába áll.

Azt képzelte, hogy Julia majd „belátja, hogy igazából otthon akar maradni Harryval, és nem akar újra dolgozni”.

Napokig nem szóltak egymáshoz.

Amikor néhány órával ezelőtt indulni készült, mintha egy idegen állt volna előtte. Az arca rémült volt, a pillantása dühös, a haja égnek állt, és mindenfélét összezagyvált a „kötődésről”, a „biológiai örökségről” meg arról, hogy „beszélnie kell a főnökével”. Végül Julia egyszerűen a kezébe nyomta Harryt, és eljött otthonról.

– Isten hozott! – mondta Ruben egy farkasvigyor kíséretében.

Julia figyelmen kívül hagyta a tényt, hogy a kollégája nem tudja levenni a szemét a melléről. Már egy hete abbahagyta a szoptatást, csak ezt a melle nem akarta tudomásul venni. Pedig egyebek mellett a B-s kosarat is visszasírta. Az E-vel sosem tudott kibékülni.

– Ha kimerült vagy, majd én felvidítalak – húzta elő ragyogó arccal a telefonját Peder.

– Jaj, ne! Már megint? – nyögött fel Mina, Christer és Ruben egy emberként.

Peder a füle botját se mozdította. Julia kezébe nyomta a készüléket, és elindította a felvételt.

– Nézd, az ikrek Anis Don Deminával énekelnek! Hát nem tündériek?

Julia három pelenkás babát látott, akik ritmustalanul, ám annál lelkesebben dülöngéltek egy nagy tévé előtt. Kissé nehezére esett értékelnie egy ilyen napon, mint ez a mai, amikor az utolsó dolog, amire vágyott, még több gyerek.

– Várj, felhangosítom! – ajánlotta Peder. – Mindjárt énekelnek.

A többiek még hangosabban nyögtek fel.

– Köszönöm, ennyi is elég! – adta vissza a telefont Julia. – Tüneményesek. De most már kezdenünk kell. Az ötéves Ossian Walthersson elrablását még tegnap délután jelentették be. Tévedésből nem rangsorolták előre az ügyet, de ez csak ma reggel derült ki.

– Uramisten! – hüledezett Peder. – Hogy történhetett ez meg?

– Valahogy megtörtént. A vezetőség nekünk adta az esetet, és azt akarják, hogy kiemelten kezeljük.

Mina bólintott, és jókorát kortyolt a vizes flakonjából. Aztán ügyelt rá, hogy Peder szakállától a lehető legtávolabb tegye le. Bosse észrevette a mozdulatot, felkelt, és lógó nyelvvel odasomfordált hozzá.

– Christer! – szólalt meg Mina. – Ha már behozod a kutyát, nem gondoskodnál neki vízről? Ha még egy centivel közelebb jön a flakonomhoz, veszel nekem egy újat.

– Rémeket látsz! – sóhajtotta Christer. – A kutyák nyelve nagyon is tiszta. De jobb is, ha rendszeresítek neki egy itatótálat, mert előreláthatólag rengeteg időt fogunk itt tölteni. Bossénak se nagy élvezet, csak hogy tudjátok.

Magához hívta a kutyát, aki vetett egy roppant szemrehányó pillantást Minára, majd megint letelepedett a gazdája lábához. Julia mérlegelte, hogy felvilágosítsa-e Christert, hogy a kutyák nyelve annyira azért nem tiszta, ráadásul teljesen más baktériumok élnek a szervezetükben, mint az emberekében, és némelyek igenis veszélyesek. De látva, milyen szeretettel pillant a kollégája az állatra, letett róla.

– Már el is felejtettem, hogy olyan itt, mint egy óvodában – jegyezte meg. – Szedjétek össze magatokat, és lássunk neki a munkának! Erősítést is kapunk, egy olyan ember személyében, akinek nagy tapasztalata van az ilyen típusú ügyekben. A túsztárgyalóktól jön… Vagyis túsztárgyaló. Igazából a csoportjuknak nincs rendes neve. De értitek.

Szünetet tartott, és a döbbent arcokat figyelte a teremben.

– De miért nem adnak valami nevet a csoportnak? – kérdezte Peder.

– Pszichológiai okokból – felelte Julia. – Nincs név, nincs csoport. Így a rosszfiúk nehezebben tudják kideríteni, kik ők.

– Azta! – vonta fel a szemöldökét Peder.

– Mindegy is, az illető mostantól a mi kis csapatunkat fogja erősíteni. Már vannak is elképzelései az Ossian-ügyről, és minden percben befuthat.

– Tényleg szükségünk van erősítésre? – kérdezte Mina a homlokát ráncolva.

– Neked már így is sokan vagyunk, mi? – kuncogott Christer, miközben a könyökével Mina felé bökött.

Elég jól ismerte a kollégáját ahhoz, hogy ne érjen hozzá. Julia előre látta Mina reakcióját. Ki nem állhatta a változásokat. Főleg az emberi kapcsolatok terén. De ha valakinek jót tesz egy új csapattag, akkor az Mina Dabiri. Amióta nem dolgoztak együtt Vincenttel, Julia nem látta, hogy a kollégáin kívül bárkivel is szóba állt volna. És nem feltételezte, hogy kiterjedt szociális hálót épített ki, amíg ő gyesen volt. Úgyhogy nem fog ártani, ha kicsit bővül a viszonyrendszere.

– Biztos csak politikai okokból vezénylik ide – jegyezte meg Christer. Megvakargatta Bosse füle tövét, mire egy hálás pillantás lett a jutalma. – Manapság nagy divat az egyenlőség meg a sokszínűség. És mivel a mi csoportunkban már van két nő, csak buzi vagy migráns lehet.

– Christer! – torkollta le Peder egy szigorú pillantás kíséretében. – Pont az ilyenek miatt száműztek téged hozzánk. Hiába fizette a testület azokat a méregdrága tanfolyamokat, még mindig a kőkorban élsz?

Christer felsóhajtott, és megint megvakargatta Bossét.

– Csak vicceltem! – felelte zavartan. – Miért olyan ideges itt mindenki? Egyébként sem volt értékítélet abban, amit mondtam. Tudnád, ha te is részt vettél volna azokon a tanfolyamokon, amiken én.

– Hát a szóválasztásod…

Pedert egy halk kopogás szakította félbe, mire mindnyájan az ajtó felé fordultak.

– Tökéletes időzítés – mutatott Julia a belépő férfira. – Hadd mutassam be az új csapattagot! Adam Balondemu Blom.

– És még helyesen is ejtette ki – mosolyodott el a férfi. – De megteszi az Adam Blom is.

***

NAGYON-NAGYON HÜLYE EZ A NÉNI. Azt mondta, vannak kiskutyái, aztán meg nincsenek is. Bár igazi versenyautója tényleg van. Úgy néz ki, mint a játékok, de igazi, nagy kocsi.

Amikor bejött az oviba, azt kérdezte, nem akarok-e igazi versenyautóba ülni. Persze hogy akartam. Aztán eljöttünk. Azt ígérte, visszamegyünk, csak teszünk egy kört, hogy kipróbáljam, milyen. De nem mentünk vissza.

Megijedtem. Nagyon-nagyon.

Olyan, mintha a hasamban kihúztak volna egy dugót, és most minden kavarogna.

Meg is mondtam neki, de csak hallgatott.

Nagyon sokat jöttünk. Most itt vagyunk nála. De én haza akarok menni anyuhoz meg apuhoz. Nem akarok itt lenni. A néni azt mondta, „nemsokára” hazamehetek. Mindig csak ezt mondja: „nemsokára”. Meg hogy ne bőgjek.

Vannak itt mások is. Felnőttek. De én senkit sem ismerek. Félek tőlük. Folyton jönnek-mennek. Azt mondták, annyit játszhatok az iPaden, amennyit akarok, de én nem akarok. Fura itt. Nem olyan szagok vannak, mint otthon.

Egész éjjel a plafont néztem. Teljesen sötét volt. Sehol semmi fény.

Apunak kiabáltam. Aztán meg anyunak. De nem jöttek értem.

– Bírd ki még egy kicsit, Ossian! – mondta reggel a néni. – Pár nap az egész. Aztán hazamehetsz.

Adtak enni, de undorító volt, nem kívántam. Megkérdeztem, miért hoztak ide. De a néni nem válaszolt. Senki sem válaszol. Mindig csak azt mondják, hogy ne bőgjek. Meg hogy minden rendben lesz.

Kedvesen beszélnek. De csúnyán néznek.

***

MINA KÍVÁNCSIAN, de diszkréten szemügyre vette az új csapattagot. Mások azonban nem voltak ennyire tapintatosak. Ruben például gátlástalanul és ellenségesen megbámulta. Minát ez nem lepte meg: Adam Blomnak duzzadó bicepsze és a szűk, fehér pólón át is kirajzolódó kockás hasa volt. Jót mulatott, amikor látta, hogy Ruben öntudatlanul kidülleszti a mellét, és behúzza a hasát.

Ő maga nem indult be egy izmos test látványától. Jobban szerette a karcsú, elegáns, büszke tartású és inkább inas, mint kigyúrt férfiakat. Divatos öltönyben és… Összerezzent. A gondolatai néha igencsak megtréfálták. Fegyelmezte magát, és inkább a mágnestáblánál álló Juliára figyelt. A főnöke komoly képet vágott, vagyis fontos dolgot készült közölni.

– Ahogy már említettem, Ossian Walthersson eltűnésének ügyében nyomozunk.

– Aki ötéves – tette hozzá Peder elkeseredetten.

Mina meg tudta érteni. Minden szülő rémálma, hogy eltűnik a gyereke, és egy ilyen ügy még a legharcedzettebb rendőröket is megviseli. Ráadásul Peder maga is kisgyerekes apuka. Bár Mina már rég volt az ő helyzetében, minden további nélkül át tudta érezni.

– Így van. Valószínűleg elrabolták egy södermalmi óvodából. A lehető leghamarabb beszélnünk kell minden érintettel. Ugyanakkor hasonlóság van Ossian esete és egy korábbi ügy között. A vezetőség megkért minket, hogy arra is vessünk egy pillantást.

Julia a csoport új tagjához fordult.

– Adam! Te talán jobban el tudod magyarázni.

A férfi megköszörülte a torkát. Julia leült, és intett neki, hogy vegye át a helyét. Adam felkelt, és magabiztosan a mágnestáblához lépett. Mina irigyelte, hogy ilyen könnyedén áll ki egy csapat nyilvánvalóan szkeptikus idegen elé. Ő maga még olyan helyzetekben is kényelmetlenül érezte magát, amikor semmi oka sem volt rá.

– Hadd meséljek először egy kicsit magamról!

Christer sokatmondó pillantást vetett Pederre. Ha most megkérdezi, hogy Adam Kenyából vagy Gambiából jött-e, Mina garantáltan kipenderíti innen. Kutyástul.

– A túsztárgyalóktól jöttem – folytatta Adam. – Már egy éve, a kezdeti szakaszban bevontak minket Lilly Meyer ügyébe. Okuk volt azt feltételezni, hogy a kislány eltűnése a szülők elmérgesedő gyermekfelügyeleti perével függ össze. Felvetődött, hogy egy családtag vitte el, és azért volt rám szükség, hogy kéznél legyek, ha esetleg tárgyalni kell az emberrablóval.

– Nem őt találták meg holtan? – kérdezte Peder színtelen hangon.

Mina jól emlékezett az esetre, pedig már egy év telt el a tragikus események óta. A hír bombaként robbant. A gyereket egy Hammarby sjöstad-i mólón találták meg egy ponyva alatt, alig néhány méterre egy forgalmas fagylaltozótól. A média szőröstül-bőröstül felfalta a felelős nyomozókat, amiért még csak gyanúsítottat sem tudtak előállítani, holott a kislányt azonnal azonosították. A szülők is nyilatkoztak. Az ügy nagy port kavart a stockholmi rendőrség berkein belül is. Máig sem sikerült felderíteni.

Úgy tűnt, Bosse érzi Peder nyugtalanságát. Odaólálkodott hozzá az asztal alatt, és a térdének nyomta az orrát. Mina undorral figyelte a fiatalember nadrágszárán képződő nedves foltot.

– De igen. Nyár elején holtan találták. A Lugnet nevű piknikmóló teraszán, az északi kikötővel szemben.

– De ha arra jutottak, hogy az eset a gyerekelhelyezési vitával függ össze – szólt közbe Ruben kissé ellenséges hangon –, akkor nem értem, hogy kapcsolódik a mi ügyünkhöz. És minek nekünk túsztárgyaló?

Mina látta, hogy még mindig behúzva tartja a hasát. Elég kényelmetlen lehetett.

– Nem tudjuk biztosan, hogy az elfajuló perrel függ-e össze. Az elkövető személye továbbra is ismeretlen. Az egyetlen személyleírás egy, a közelben tartózkodó idősebb párra illett, és egy ideges óvónő adta, aki nem igazán figyelt oda. De azt sem zárhatjuk ki, hogy valóban egy rokon tette. Csakhogy szerintem nem családi ügyről van szó. Főleg így, hogy most van egy csaknem teljesen azonos esetünk.

– Hogyhogy azonos? – ráncolta a homlokát Mina.

– Mindkét gyereket az óvodából rabolta el egy idegen, akit senki sem látott – magyarázta Adam. – Ilyen lényegesen ritkábban fordul elő, mint ahogy azt a valós bűntényeket feldolgozó tévésorozatokban látni lehet. Az emberrablások mögött többnyire családtagok állnak; egyszer a szülőhazájába akarják visszavinni a gyereket, máskor az egyik szülő veszi magához a gyerekelhelyezési eljárás után. De ezekben az esetekben az emberrablót se a rendőrség, se az óvodai dolgozók nem ismerik. Ilyen gyakorlatilag sosem történik. Most meg kétszer egymás után. A vezetőség szerint a Lilly-ügyben szerzett tapasztalataim a hasznotokra válhatnak. Nincs vesztegetni való időnk. Gyorsan és hatékonyan megosztom veletek, amit tudok: amit a jelentésekből kiszűrhettek, meg amiről csak a sorok között olvashattok.

– Teljes mértékben egyetértek a vezetőséggel abban, hogy Adam hasznos tagja lesz a csapatunknak a nyomozás során – mondta Julia, és Rubenre meresztette a szemét. – Folytathatjuk? Ruben?

A kolléga morgott valamit a bajsza alatt, majd bólintott.

– Lillyt három nap után találták meg, nem? – kérdezte Christer, miközben letörölte a verítéket a homlokáról az inge ujjával.

A tárgyalóteremben fullasztó hőség volt. Mina igyekezett kordában tartani a kellemetlen érzéseit.

– Vagyis ha Ossiant tegnap rabolta el ugyanaz a tettes, nincs sok időnk megtalálni – folytatta Christer.

– Várjunk csak! – szólalt meg Peder. – Ezek szerint azt feltételezzük, hogy ugyanaz az elkövető csapott le megint?

– Egyelőre nem feltételezünk semmit – felelte Julia, majd megköszörülte a torkát. – Ugyanakkor a két eset nagyon hasonlít. Ezért abból indulunk ki, hogy kevés az időnk. Már ma este sajtótájékoztatót kell tartanom. Addig is azt szeretném, ha Adam és Ruben beszélne az óvodai dolgozókkal. Mina és Peder pedig a szülőkkel.

– Nem mehetne Adam Christerrel az óvodába? – pillantott Ruben az órára. – Nekem dolgom van.

– Christer a szexuális bűnelkövetők nyilvántartását nézi át – jelentette ki Julia. – Kérek egy listát azokról, akiket az elmúlt egy évben engedtek ki. Csak a biztonság kedvéért. És Ruben, ha jól tudom, rendőr vagy. Most ez a legfontosabb dolgod.

– A tinderes randipartnered kénytelen lesz várni – jegyezte meg Mina.

– Rendben, nézem a nyilvántartást – dörmögte Christer. – Megint.

– Fenn sem vagyok a Tinderen! – horkant fel Ruben. – Nincs rá szükségem. Veled ellentétben. Miért nem vonulsz kolostorba?

Mina felkapta a telefonját, és Ruben orra alá dugta. Aztán tüntetőlegesen megkereste a Tinder alkalmazást, és letöltötte.

– Megnyugodtál? – kérdezte. – Vagy még mindig úgy aggódsz értem, hogy képtelen vagy a munkádat végezni?

Úgy tervezte, hogy azonnal törli az alkalmazást, amint vége az eligazításnak.

– Fejezzétek be, gyerekek! – szólt rájuk Julia. – Dolgoznunk kell. Komoly az ügy.

Adam úgy állt mellette, mint aki nem igazán tudja, mit gondoljon.

– Te is látod – fordult felé Julia egy sóhajjal. – Talán nem ez a legfegyelmezettebb csoport, amellyel dolgoztál, de átkozottul jók vagyunk. Általában.

– Kész szerencse – felelte Adam, majd elkomolyodott. – Mert ahogy mondtad: már eltelt egy nap, szorít az idő.

***

CHRISTER KÉPTELEN VOLT a meleg szobájában dolgozni, ezért kiült a laptopjával az egyterű irodába. Fogta a telefonját, és a hatvannégy fekete-fehér mezőre bámult a kijelzőn. A parti tulajdonképpen már rég véget ért, csak nehezére esett elfogadnia.

Mindig úgy gondolta, hogy jó sakkban. Nem mintha különösebben sokat játszott volna, de úgy vélte, hogy jónak kell lennie. Hiszen ez együtt járt az élete többi sajátosságával. A whiskyivással. A magánnyal. A dzsesszel. Persze amióta itt volt neki Bosse, már nem volt annyira magányos, de a kutya is jól illett a képbe.

A saját képességeiről alkotott véleménye azon a napon változott meg, amikor talált egy ingyenes sakkprogramot. Azóta mindennap játszott a laptopján vagy a telefonján. Már fél éve ennek, de még mindig kezdő szinten tartott. Egy árva partit sem nyert. Felsóhajtott, bejelölte az alkalmazásban, hogy veszített, és letette a telefont. Nem volt értelme tovább halogatni a feladatot.

Mina telepedett le mellé a számítógépével.

– Segítek egy kicsit. Csapjunk a lovak közé! – mondta. – Sürget az idő.

– Rendben – sóhajtotta Christer. – Szexuális bűnözők nyilvántartása. Hurrá!

Fásultan pillantott a kávéjára. Kihűlt. És már állott. Megint sóhajtott, mire Bosse aggódva félrebillentette a fejét.

– Fekszik! Apának most dolgoznia kell. Van vized. És ott a kosarad.

Megvakargatta a kutya füle tövét. Bosse háromszor körbefordult, majd elégedetten elnyúlt a kosarában.

– Hát akkor… – Megnyitotta a programot. – Lássuk, mit tudunk kideríteni ezekről a szemétládákról!

Vegyes érzelmek fűzték ehhez a munkához. Órákig gubbasztott a gép előtt, egyik oldalt nézte a másik után, tűt keresett a szénakazalban. Reménytelen és hálátlan elfoglaltság volt, amellyel állandóan őt bízták meg. Ezúttal azonban Mina felajánlotta a segítségét, ami nagyon rendes dolog volt tőle. Christer általában egyedül dolgozott.

Szinte már sosem hívták terepre, hogy a többiekkel együtt üldözze a rosszfiúkat. Nem mintha szívesen ment volna. De azért jólesett volna, ha legalább megkérdezik. Csak úgy udvariasságból. A tapasztalata és az utcán végzett sokéves munkája elismeréseként. Persze jó volt, hogy nem kell mennie. De akkor is.

– Én megnézem, hogy köröztek-e valakit a Lilly-ügyben – ajánlotta Mina. – Hátha visszaesővel van dolgunk. Te pedig kigyűjthetnéd, ki van szabadlábon jelenleg.

– Rendben – felelte Christer, és görgetni kezdett.

Egyik oszlop jött a másik után. Egyik gazfickó a másik után. Ha az emberek tudnák, hány és hány rohadék mászkál az utcákon, ki sem dugnák az orrukat az otthonukból. A Svéd Jövő nevű neonáci párt meg elhitette velük, hogy az egyetlen veszély, amelytől óvakodniuk kell, az Ahmed vagy a Mohamed nevet viseli. Az ő szeme előtt viszont Sven Westinek, Karl-Erik Johanssonok és Peter Lundbergek sorjáztak. Fehérek, mint a hó. A kisgyerekek megbíznak bennük. Azok a fajták, akikről az emberek utólag azt mondják: „De hát olyan kedves volt! Sosem gondoltam volna, hogy…”, vagy: „Ez csak valami félreértés lehet, mindig olyan barátságosan viselkedett a gyerekeimmel.”

Bosse nyögött álmában, és futó mozdulatokat tett a mancsával. Christer eltűnődött rajta, mit kergethet. Biztos nem pedofilokat. Pedig azt kellett volna. A rohadt életbe! Szívből remélte, hogy Julia téved, és a képernyőn megjelenő nőknek és férfiaknak semmi közük Ossian eltűnéséhez. Már így is elég rossz hely a világ.

Végignézett az egyterű irodán. Kihaltabb volt, mint máskor. Nyári szabadságolások. Sok kolléga éppen sört vedelt egy vitorláshajón, rúnaköveket fényképezett Gotlandon, vagy a nyaralójában fúrt-faragott.

Mina felkelt.

– Nekem kell egy kávé – közölte. – Akármilyen meleg van is. Neked is hozzak? Egy darabig még tudok maradni, aztán megyünk beszélni Ossian szüleivel.

Christer borúsan bólintott. Fogytán volt az idejük. Szabályosan hallotta, ahogy ketyeg az óra. Sok böngészés várt még rá. A rendőrségi nyilvántartás legbetegebb elméi között. Ehhez határozottan koffeinre volt szüksége.

***

– TÉNYLEG MI VAGYUNK a legalkalmasabbak a feladatra? – kérdezte Peder, és nyelt egyet.

Mina tudta, hogy inkább csak saját magára gondol. Hiszen apa volt.

– Ha úgy érzed, hogy nem vagy képes rá, itt maradhatsz – ajánlotta. – Elintézem én. Nem gond.

Peder megrázta a fejét.

– Dehogy, ez is hozzátartozik a munkánkhoz. Tisztában vagyok vele. Essünk túl rajta!

Az egyik rendőrautó felé lépdeltek a garázsban. Mina hagyta, hogy a kollégája vezessen. Az majd eltereli a figyelmét arról, ami rájuk vár. A biztonság kedvéért a gyerekeit is szóba hozta. Ez a trükk mindig bevált. Kinézett az ablakon, és hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai, miközben Peder szakadatlanul fecsegett.

– …ma reggel Meja teljesen váratlanul kimondta a zabkása szót – sztorizgatott. – Nagyon okos kisgyerek, még nincs hároméves, a legtöbben az ő korában legfeljebb annyit mondanak, hogy „jab”, ő meg tisztán kimondta, hogy „zabkása”. A fejemet rá, hogy valami tehetséggondozó iskolába kell majd íratunk. Hallottam, hogy ugyanolyan nehéz kiemelkedően okos gyerekkel, mint tanulási nehézségekkel küzdővel, de Anettével úgy vagyunk vele, hogy majd megoldjuk, ha oda jutunk. Majken meg valószínűleg nagy sportkarriert fog befutni. Látnod kellene, milyen ügyesen kapaszkodik fel a mászókára az óvodában, kiváló egyensúlyérzéke van, nagyon erős, úgyhogy biztos élsportoló lesz, és már most próbálunk lelkileg felkészülni rá, hogy folyton edzésre kell majd hordani. Molly pedig… Nagyon ért az állatokhoz. Valamelyik nap is hazahozott egy kismadarat, aminek megsérült a szárnya, belefektette egy cipősdobozba, betakargatta, és úgy vigyázott rá, mint egy tyúkanyó. Mondjuk, a fióka elpusztult, de Mollynak olyan érzéke van az állatokhoz, mintha értene a nyelvükön, mármint igazából, szerintem állatorvos lesz belőle, egy állatkertben vagy állatparkban, vagy valami ilyesmi…

Mina megint kipillantott az ablakon, és elengedte Peder lelkendezését a füle mellett. Éppen elhagyták a Stureplant, amely nyüzsgött a drága napszemüveget és elegáns ruhát viselő, tökéletesen lebarnult emberektől. A Sturehof étterem terasza zsúfolásig megtelt, a rozéval teli poharak csillogtak a napfényben. Irigyelte azokat, akik ennyire gondtalanok, és így ráérnek. Neki összeszorult a szíve, mert várt rá egy beszélgetés egy kétségbeesett anyával és apával, akik nem tudják, hol az ötéves kisfiuk. És félő volt, hogy kifutnak az időből. Ahogy Lilly esetében is.

***

TOM, AZ ÓVODAPEDAGÓGUS nyomorultabbul festett, mint ahogy Ruben azt egy felnőtt emberről el tudta képzelni. A Bucka óvoda szűkös nevelői szobájában jelen volt még Tom kollégája, Jenya és az intézményvezető, Mathilda is. Rubennel és Adammal együtt zsúfolásig megtelt a kis helyiség. Minden ablak nyitva állt. Na nem mintha ettől jobb lett volna. Tom homlokáról izzadságcseppek gördültek le.

Ruben igyekezett összeszedni magát. Amikor Julia megkezdte a reggeli eligazítást, ő gondolatban már Ellinornál járt. Azt latolgatta, mit mondjon neki. Rövid megbeszélésre számított: csak üdvözlik a visszatérő főnököt, aztán már mehet is a dolgára. Ehelyett megkapták az Ossian-ügyet. És neki most erre kellett összpontosítania. Nem arra, hogy hamarosan viszontlát valakit, aki több mint tíz éve kísérti. Ezen később még rengeteget törheti a fejét, Ossiant viszont most kell megtalálniuk. És pillanatnyilag úgy tud segíteni a kisfiúnak, ha végzi a munkáját.

Kiverte a fejéből Ellinort, és végignézett a nevelői szobában szorongó embereken. Azonban mielőtt még szóra nyithatta volna a száját, megszólalt Adam.

– Hát akkor – kezdte az új kolléga –, először is vegyük végig a tegnapi eseményeket! Hogy nem vette észre senki, hogy Ossian eltűnt?

Jesszus! Ez aztán nem vesztegeti az idejét. Nem túsztárgyaló véletlenül? Azt még Ruben is tudta, hogy nem lehet vádaskodó hangnemben elkezdeni egy beszélgetést. Ezek a szerencsétlenek már most is úgy festenek, mint akik börtönbüntetésre készülnek. Semmit sem fognak megtudni tőlük, ha szorongatni kezdik őket. Tom az egyik falon lógó rajzokat bámulta, amelyeket nyilván különböző kézügyességű gyerekek készítettek a nevelőikről.

– Arra vagyunk kíváncsiak, hogy hol tartózkodtak Ossian eltűnésének idején – mondta Ruben olyan barátságosan, ahogy csak telt tőle.

Tom úgy nézett ki, mint aki legszívesebben elsüllyedne. Kivett egy papír zsebkendőt az asztalon álló dobozból, és megtörölte a szemét.

– A Skinnarviksparkenben mindig rengeteg a gyerek – mondta. – Nem lehet mindet folyamatosan szemmel tartani. A kicsikre jobban oda kell figyelni, mint a nagyobbakra. Tudják, hogy nem hagyhatják el a parkot engedély nélkül, és hogy időnként rájuk nézünk. Igazából nincs abban semmi különös, hogy pár percre szem elől tévesztettem Ossiant.

Elhallgatott, és megint a rajzokra pillantott. Az egyik meglepő részletességgel ábrázolt egy férfialakot, amely köré nagy szívet rajzoltak. A pólóján egy T ékeskedett. A sarokban ügyetlen, de gondos kézírással az op op szavak álltak az alkotó aláírásával együtt. Ossian. Rubennek hirtelen gombóc nőtt a torkába, és kénytelen volt köhinteni egyet.

– Itt… – folytatta Tom kásás hangon – biztonságban vannak.

– Tudjuk – szólalt meg Adam. – De ez nem változtat azon, hogy nem vigyázott rá.

Ez több volt a soknál. Ruben kezdte pedzegetni, miért váltak meg a túsztárgyalók Adamtól. Tom most már leplezetlenül sírt.

– Ami emberi dolog – folytatta Adam. – Nem ítélkezem, csak megállapítottam. De jobb lesz, ha hozzászokik. A szülők is ezzel a váddal fogják illetni. Minél többet tudunk a történtekről, annál könnyebb lesz másokban együttérzést ébreszteni maguk iránt.

Azzal az intézményvezető Mathilda felé fordult.

– Feltételezem, ezt nem bánnák, hiszen így is nagyon kevés gyerek jár az óvodájukba.

Na jó. Lehet, hogy mégse ejtették a fejére. Csak ez nem túsztárgyalás. Hanem egy beszélgetés, amiben Adamnak szemlátomást nincs valami nagy tapasztalata. Ruben roppant elégedettnek érezte magát. Lehet, hogy a fickó százkilencven centi, és kockás a hasa, de nélküle nem megy semmire.

– Azt szeretnénk kérdezni – szólalt meg Ruben –, hogy tudnak-e valamit, ami segíthet nekünk a kutatásban. Ismerik például azt a nőt, aki elvitte?

Jenya megrázta a fejét. Ő nem izzadt annyira, mint Tom, pedig hidzsábot viselt. Ruben ellenállt a késztetésnek, hogy megkérdezze, nincs-e melege a fejkendőben. Úgy vélte, a nő már annyiszor megkapta ezt a kérdést, hogy össze se tudná számolni.

– Minden gyerekkel beszéltünk – mondta Jenya. – Meglepően jól ismerik egymás szüleit és nagyobb testvéreit. De ezt a nőt egyikük sem látta még.

Adam felkelt, és az ablakhoz lépett, amely arra a dombra nézett, ahonnan Ossian eltűnt. Elgondolkodva kipillantott, aztán visszajött, és újra helyet foglalt.

– Vagyis ott vagyunk, ahol a part szakad – mondta. – Hogyhogy egyikük sem látta? A gyerekek meg igen? Nem különös?

– Arra céloz, hogy a munkatársaimnak közük lehet az ügyhöz? – kérdezte Mathilda elkerekedett szemmel. – Vagy hogy szándékosan elhallgatnak valamit? Biztosíthatom, hogy Tom és Jenya a legjobb óvodapedagógusok közé tartozik, akikkel valaha dolgoztam. A teljes támogatásomat élvezik. Ha tovább vádaskodik, nem folytatjuk ezt a beszélgetést, amíg nem kapunk jogi képviselőt.

Ruben hárító kézmozdulatot tett. Szép munka, Adam! Ügyvéd! Már csak ez hiányzott. Ha tudta volna, hogy a kollégája a saját sírjukat akarja megásni, hozott volna ásót. Igazából nem volt ellenére, hogy végignézze, ahogy Adam maga alatt vágja a fát. De az már csöppet sem volt az ínyére, hogy az eredménytelenségük rá is rossz fényt vessen.

– Azt feltételezzük, hogy a nő nem akarta, hogy maguk észrevegyék – mondta kedvesen –, ezért kivárta a megfelelő alkalmat. Nem véletlenül akkor lépett, amikor. Magukat nem vádoljuk semmivel.

Úgy tűnt, ez megnyugtatja Mathildát.

– Még egy kérdés – szólalt meg Adam. – Valamit nem értek. A kisfiú önként ment el vele. Ennyire megbízott az idegenekben?

– Nem, de imádja a versenyautókat – felelte Tom halkan. – A Lamborghinit, a Koenigsegget, a Porschét. Ismeri az összes modellt. Neki aztán mindegy, hogy igazi vagy papírból van-e. Csak az számít, hogy gyorsan menjen. Meg hogy piros legyen.

– És a nőnek volt egy – szögezte le Adam bólogatva.

– Legalábbis Feliciának azt mondta, hogy van versenyautója meg kiskutyái. Nem hiszem, hogy a kislány csak kitalálta. Az persze kérdés, hogy a kiskutyák léteznek-e. Azokat nem látta.

– És senki sem ismerte a nőt – pillantott Ruben a jegyzeteibe. – Ami persze nem jelenti azt, hogy ő nem ismerhette Ossiant. Nem viselkedett a kisfiú különösen az utóbbi időben? Vagy esetleg a szülei?

Tom megrázta a fejét.

– Minden olyan volt, mint máskor. Egy átlagos nyári hét. Aztán tegnap…

– Hát akkor ennyi – pattant fel Adam. – Köszönjük a segítséget! Végeztünk.

Mathilda is felemelkedett, hogy kikísérje őket. Rubent lenyűgözte a nő. Az emberek általában túlságosan be voltak gyulladva ahhoz, hogy maguktól megszólaljanak, amikor a rendőrség felkeresi őket. Mathilda azonban nem. Anyatigrisként védte a munkatársait. Ráadásul csinos is volt. Kérdés, hogy az ágyban is ilyen határozott-e. Volt idő, amikor Ruben szívesen kiderítette volna. Most azonban be kellett érnie a fantáziálással. Csessze meg, az a hülye pszichológus!

– Természetesen lefolytatunk egy belső vizsgálatot – nyújtott kezet Mathilda. – Mindent elmondtunk, amit pillanatnyilag tudunk. Értékelném, ha tájékoztatnának. Tudatában vagyunk a felelősségünknek.

Ruben és Adam mindhármukkal kezet rázott. Tom kézfogása petyhüdt volt. A fickó úgy nézett ki, mint akiben nincs élet. Biztos el fog tartani egy darabig, mire újra képes lesz dolgozni.

– Jó ötlet volt – mondta Adam halkan, miközben távoztak. – Jó zsaru, rossz zsaru. Gyorsan kiszedtünk belőlük mindent. És a gyorsaság most nagyon fontos.

Ruben rámeresztette a szemét. Minden túsztárgyaló azt hiszi, hogy egy filmben szerepel? Amennyire ő tudta, ezek az emberek a személyes kapcsolatok kiépítésének mesterei, és könnyedén a rosszfiúk bizalmába férkőznek. Adam viszont pont az ellenkezőjét csinálta. Abban ugyanakkor igaza volt, hogy mindent kiszedtek belőlük.

– De legközelebb – folytatta a kolléga –, én leszek a jó zsaru.

Pazar. Tényleg hoznia kell egy ásót.

***

VINCENT A SHOWLIFE PRODUCTIONS ügynökség ablakából nézte a Strandvägent. A nap magasan állt, a víz szemkápráztatóan csillogott. De ő nem a fénysugarak játékát figyelte a hullámokon. Azt próbálta elképzelni, milyen lenne, ha kilőnék egy katapulttal, vagy át kellene másznia egy rovaroktól hemzsegő helyen. Szűk edzőruhában. Kirázta a hideg. A háta közepére kívánta.

– Ne legyél ilyen elutasító! – szólalt meg Umberto a háta mögött. – Használna a brandednek! Meg kell mutatnunk az emberi oldaladat. Ha egy mód van rá.

Vincent elfordult az ablaktól, és leült. Az ügynöke asztalán ezúttal nem volt házi sütemény. Ami azt jelenthette, hogy a kapcsolatuk szorosabbá és közvetlenebbé vált. Vagy épp ellenkezőleg: Umbertónak kezdett elege lenni belőle. A négy bolti puncsos tekercs azonban jelezte, hogy azért teljesen nem lett kegyvesztett.

– Na de Az erőd foglyaiban? – kérdezte kétkedve, és gyorsan vett egy tekercset, amikor látta, hogy Umberto is erre készül.

A tányéron így két sütemény maradt. Rend a lelke mindennek.

– Biztos van más tévéműsor, ami jobban illik hozzám – folytatta. – Már ha mindenképpen muszáj benne lennem a tévében.

Umberto felsóhajtott, és az állát fogva előredőlt.

– Vincent, amico mio,[1] figyelj! Nekem az a dolgom, hogy elérjem, hogy minél többen vegyenek jegyet a műsoraidra és az előadásaidra. Mert mi lesz, ha nem vesznek?

– Nem keresel pénzt – felelte Vincent.

– Pontosan. De te sem. Pofonegyszerű az egész. Ahhoz, hogy meg tudj élni abból, amit csinálsz, több jegyet kell eladnunk, mivel nőnek a költségeink. Tudom, hogy a Jane-ügynek köszönhetően eddig úgy vitték a jegyeket, mint a cukrot, de az érdeklődés egy idő után lanyhul. Ami azt jelenti, hogy emlékeztetnünk kell az embereket. Ezért van szükséged arra, hogy időnként kilőjenek egy ágyúból a tévéképernyőn.

Vincent igyekezett palástolni, mennyire idegesíti ez az egész. Az erőd foglyai. E és F. Az ötödik és hatodik betű a svéd ábécében. 56. 56. Amikor Benjamin kicsi volt, Vincent vett neki egy doboz legót. Ha az ember komoly beszélgetéseket folytat legótémában, amit Vincent gyakran megtett, először Benjaminnal, majd Astonnal, mindig a modell cikkszámára hivatkozik, mert több készletből is fel lehetett építeni ugyanazt. Teljesen biztosra vette, hogy Benjaminnak az 5656-ost vásárolta meg. Ez persze csak merő véletlenség. Másrészt viszont az L, E, G és O betűk a tizenkettedik, ötödik, hetedik és tizenötödik helyen álltak a svéd ábécében. A #125715 pedig a sötétzöld egyik árnyalatának a hexadecimális kódja. Ilyen színű a tenger a Boyard-erőd körül, ahol a sorozatot forgatják. Legalábbis apálykor. Minden összefügg mindennel. Ha nagyon akarjuk.

– Vincent! – szólt rá Umberto nyersen. – Merre jársz?

A hangnemből arra lehetett következtetni, hogy már többször is megpróbálta felkelteni Vincent figyelmét, csak nem járt sikerrel.

– A legónál – felelte ő.

Umberto a fejét rázta.

– Kénytelen leszel bevállalni – mondta.

Vincent lassan bólintott, miközben azon morfondírozott, hogy jutott el odáig, hogy egyáltalán komolyan mérlegelje ezt a lehetőséget. De az ügynökének valószínűleg igaza volt. El kell kezdenie keményen edzeni. A tévéműsor biztos jobb fizikai felkészültséget igényel, mint amilyet jelenleg fel tud mutatni. Az edzés ugyanakkor jó módszer, hogy elfoglalja magát a nyári uborkaszezonban, és ne kalandozzanak el folyton a gondolatai.

Hogy ne azon járjon az esze, mi lehet Minával.

Umberto elvette az egyik puncsos tekercset. Vincent felsóhajtott. Már az elsőt sem kívánta, ezt a másodikat meg végképp nem. Csakhogy nem volt más választása. A magányos sütemény szinte illetlennek hatott a tányéron, és ez nem maradhatott így. Miközben elvette, kaján vigyort látott az ügynöke arcán. A szemét! Direkt csinálta.

– Jól van, fogadd el az ajánlatot! – mondta Vincent. – Mikor is lesz a felvétel?

– Bő egy hónap múlva.

Vincentnek a torkán akadt a rumos falat. Bő egy hónap. Már ma délután fel kell fogadnia egy személyi edzőt.

***

AZT MONDJÁK, NEM KELL FÉLNIE. Fura. Már miért ne félne? Nem mehet haza az anyukájához és az apukájához. Azt sem akarják megmondani, hol vannak a szülei. Lehet, hogy történt velük valami.

Ebba anyukája például meghalt. A nagymamája meg a nagypapája bejött az oviba, és a nevelők azt mondták, hogy Ebbának most haza kell mennie. Az anyukája valami állatnevű betegségbe halt bele.

Mi van, ha anya és apa is elkapta ezt az állatnevű betegséget?

És meghaltak.

Ezért hozták el az oviból. De akkor miért nem a nagymamája meg a nagypapája ment érte? Összekuporodik a matracon. Fura szaga van. Itt mindennek fura szaga van.

Már rég nem szopja az ujját. Már nagyfiú. És a nagyfiúk nem szopják az ujjukat. A nagymama azt mondta, hogy akkor ferdék lesznek a fogai. De most muszáj szopnia.

Annyira fáradt. Egész éjjel nem tudott aludni. Folyton anyán, apán meg az állatnevű betegségen járt az esze. Távolról hangokat hall. De nem anya és apa az.

Becsukja a szemét.

Alszik egy kicsit, hátha itt lesznek, mire felébred.

***

A BELLMANSGATANI LAKÁS KICSI, de otthonos volt. Minden arról árulkodott, hogy él itt egy kisgyerek. Az ajtó előtt a cipők között egy bontatlan doboz legó hevert reklámszatyorban. Egy versenyautó. Az előszobában mindenütt játékok szétszórva. A hűtőszekrényen rajzok és nyaralásokon készült fotók. Az asztalon egy gyerek reggelijének maradéka, a műanyag tálkára rászáradt a gabonapehely.

– Elnézést a felfordulásért, de…

Josefin, Ossian édesanyja nem fejezte be a mondatot. A pillantása tétova volt, amiből Mina arra következtetett, hogy erős nyugtatók hatása alatt áll. Fredriknek, Ossian apjának viszont tiszta volt a tekintete. Csupán a finoman remegő keze árulta el, mi játszódik le benne, amikor a fehér IKEA-s ülőgarnitúra felé mutatott.

– Gyere, szívem, gyere!

Gyengéden megfogta Josefin karját, és a kanapéhoz húzta. A nő inkább lerogyott, mint leült. Megsimogatta a huzatot. Egy hatalmas folt éktelenkedett rajta.

– Lehetett volna több eszünk is, mint hogy fehér ülőgarnitúrát vásárolunk, amikor kisgyerekünk van. De azt hittük, az élet olyan, mint a kismamamagazinokban meg a tévében. Aranyos, gügyögő babák, akik mindig alszanak. Álmunkban sem gondoltuk, hogy bármi gond felmerülhet. Mindketten lovagoltunk kamaszkorunkban, és úgy voltunk vele, hogy ha meg tudunk zabolázni egy szeszélyes lovat, akkor egy gyerek nem okozhat problémát. De aztán…

– Figyelj, Josefin, nem kell…

Fredrik a karjára tette a kezét, de a nő lerázta magáról, és megszívta az orrát.

– De Ossian folyton bőgött. Éjjel-nappal. Olyan dühös volt… Nem értettem, miért. Mintha az egész világra haragudott volna. Meg ránk is. Azt kívántam… Néha azt kívántam, bárcsak ne vállaltunk volna gyereket! Ha olyan lenne az életünk, mint előtte, ha kettecskén élhetnénk. Tudom, hogy nem szabad ilyeneket mondani, és egy gyereket nem szabad megbánni, de olyan jól megvoltunk ketten. Emlékszel, Fredrik?

A férje felé fordult, aki bólintott.

– Sokkos állapotban vagy, Josefin. Bűntudatod van, és igyekszel magyarázatot találni – mondta. – Ne csináld ezt! Egyébként igen, emlékszem.

Megint a karjára tette a kezét, és a nő ezúttal hagyta.

– Emlékszem, milyen nehéz volt eleinte – folytatta a férfi. – Teljesen igazad van. De már túl vagyunk rajta, nem? Túléltük. Ketten együtt. Ossian már nem sír dühösen. Vidám kisfiú. Opa gangnam style, vagy nem? Néha persze dühbe gurul, de többnyire jókedvű. És olyan türelmesen legózik. Jól mondom, szívem?

Josefin némán bólintott, de nem nézett rá.

– Igen, vidám. De hányszor és hányszor kívántam az elején, hogy bár inkább ne lenne! Mi van, ha ez a karma, ha valaki meghallotta, és azt hitte, komolyan gondolom, és most… most… utolért minket…

Fredriknek eltorzult az arca. Elhúzta a kezét, és a fehér mintás szőnyeget bámulta.

– Ez nem igaz, te is tudod. És vissza fogjuk kapni őt. Érzem. Visszakapjuk. Ez csak… csak… átmeneti állapot.

Az órára pillantott, aztán Mina szemébe nézett.

– Ugye? Általában elő szoktak kerülni. Még csak egy nap telt el. Percre pontosan. Nemsokára visszakapjuk őt, ugye?

Mina nyelt egyet. Ha valaki, ő tudta, hogy nem minden eltűnt tér haza. Ő annak idején szándékosan ment világgá. Ossian viszont nem.

– A többség már pár óra múlva előkerül – mondta. – Ossian már egy napja nincs meg, ami kicsit több, mint az átlag, de pillanatnyilag minden okunk megvan rá, hogy azt feltételezzük, meglesz. Kiemelt ügyként kezeljük.

Azt nem említette, hogy azok a gyerekek, akik pár óra alatt megkerülnek, többnyire csak eltévedtek, vagy se szó, se beszéd elmentek az egyik kis pajtásukhoz. Őket nem egy játékokkal tömött kocsit vezető nő rabolta el.

Egész testében érezte az idegességet.

– Meséljenek a tegnap reggelről! – kérte Peder. – Nem tapasztaltak valami rendkívülit? Nem láttak valamit, amikor elvitték az óvodába? Nem találkoztak idegennel a környéken?

– Én vittem – mondta Josefin, miközben tovább simogatta a foltot a kanapén. – Tudják, hogy a reklámok hazudnak? A mosószerek nem vesznek ki minden foltot. Az összes kapható terméket kipróbáltam, előáztattam, és kilencven fokon kimostam fehérítővel. Mégsem jött ki. Szerintem csokoládé. Megengedtem neki, hogy megegyen egy Kinder-tojást a kanapén, de annyira kíváncsi volt a játékra, hogy letette a csokit maga mellé. Emlékszel, Fredrik? Azt hiszem, egy kis robot volt benne, amit öt részből kellett összerakni, és nem nyugodott, amíg…

Elcsuklott a hangja.

– Szívem! – szólalt meg a férje, és Mina látta rajta, mekkora erőfeszítésébe kerül, hogy megőrizze a nyugalmát. – Figyelj, szívem! A rendőrök arra kíváncsiak, láttál-e valamit, amikor elvitted az óvodába. Bármit, ami segíthet nekik megtalálni.

– Semmit. Az égvilágon semmit. Minden olyan volt, mint máskor. Szülők, gyerekek. Képtelen vagyok megjegyezni a többi szülő nevét. És nem tudom, ki kinek az anyja-apja.

– Josefin…

Fredrik megsimogatta a karját. A nő megrázkódott, mint egy vizes kutya.

– És mindig elfelejtem a fogadóórákat, a kirándulásokat, a tematikus napokat… Tegnap is. Adnom kellett volna neki tízórait. De elfelejtettem. Mint mindig. Imádja a hideg palacsintát. Feltekerve. Ha nem felejtem el, ez nem történt volna meg? Ha…

Elhallgatott.

– Sajnálom, hogy nem tudunk segíteni – mondta a férje.

– Egyvalamit megtehetnének – felelte Mina. – Ha a beleegyezésüket adják, nyilvánosságra hozzuk Ossian eltűnését egy sajtótájékoztatón néhány óra múlva. Az emberek néha rengeteget tudnak segíteni.

Fredrik a feleségére pillantott, aki megint a kanapét bámulta, de közben némán bólintott.

– Bármire készek vagyunk – mondta a férfi.

Felkelt, és kiment a konyhába. Levett a hűtőről néhány színes mágnessel rögzített fényképet.

– Itt van pár fotó – jött vissza. – Gondolom, erre szükség lesz.

Minának feltűnt, hogy nem fordítja a felvételeket a felesége felé, hogy annak ne kelljen a fiát látnia. Josefin szipogott. Több szomorúság volt benne, mint amennyit egy ember elbír.

– Köszönjük! – mondta Peder. – Remélem, tudják, hogy benne lesz a médiában. Ami jó dolog. Csak azért szólok, ha esetleg kerülni szeretnék a lapokat meg a tévét néhány napig.

– Még valami – szólalt meg Mina. – Nincs valaki, aki ártani akarhat maguknak vagy Ossiannak? Vagy aki valamiért magához akarná venni a kisfiút?

Fredrik elgondolkodott, aztán hevesen megrázta a fejét.

– Ha lenne bármi, akármi, amiről úgy hisszük, hogy segít maguknak, már elmondtuk volna. De… átlagos emberek vagyunk. Én művészeti vezetőként dolgozom egy reklámirodában, Josefin pedig szerkesztő egy könyvkiadóban. A gyerekkorunk is átlagos volt, a családunk és a barátaink is azok… Átlagos életet élünk. Vagyis éltünk.

Mina látta, hogy már alig tudja tartani magát. Összepillantottak Pederrel, majd felkeltek.

– Átérezzük a helyzetüket – mondta. – Pedernek három két és fél éves gyereke van, nekem meg…

Még idejében elharapta a szót. Nagy levegőt vett. Nem sokon múlt. Magán érezte Peder kíváncsi pillantását, de nem nézett a kollégájára.

– Mindent elkövetünk, hogy megtaláljuk Ossiant – folytatta inkább.

Josefin ülve maradt, de felpillantott Minára.

– Ne vegyen fehér kanapét! – tanácsolta.

Mina bólintott. Szándékosan nem nézett a gyerekcipőkre az előszobában, amikor kimentek.

***

JULIA MELLKASA MÁR ATTÓL összeszorult, hogy közeledett a bejárati ajtóhoz. Jó dolog ez a feltételes reflex. Nagy levegőt vett, mielőtt lenyomta a kilincset. Hallotta, hogy Harry bőg.

– Hahó!

Igyekezett vidám és könnyed hangot megütni. Nem kapott választ. Újra bekiáltott, de ezúttal sem. Csak a rettentő nyűgös csecsemő fülsértő sírását hallotta.

Úton a háló felé elhaladt a konyha előtt. Úgy nézett ki, mintha bomba robbant volna. Üres bébiételes üvegek, mosatlan tányérok, banánhéj, papírtörlőcafatok és egy sor félig teli kávéscsésze. Érdekes. Amikor ő volt itthon Harryval, Torkel mindig megszólta, ha ilyen állapotban találta a konyhát. Egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy megkérdezze, mégis mit csinált egész nap.

Óvatosan benyitott a hálószobába.

Harry teli torokból bömbölt a kiságyában. Teljesen ki volt vörösödve. Torkel a franciaágyon aludt mellette. A takarón feküdt ruhástul, és hangosan horkolt.

Julia az órára pillantott, és elkáromkodta magát. Igazából időszűkében volt, de mindenképpen át akart öltözni a sajtótájékoztató előtt. Teljesen beleizzadt a ruhájába. És szeretett volna egy puszit is adni Harry pufók arcocskájára. Az sms-áradat, amellyel Torkel bombázta a nap folyamán, az agyára ment, és rossz lett tőle a lelkiismerete. Pedig tudta, hogy nem kellene emésztenie magát miatta.

Felvette a kisbabát. A gyerek azonnal elhallgatott a karjában, de ő maga szeretett volna üvölteni. Orrfacsaró kakiszag csapta meg. Kivitte Harryt a pelenkázóasztalra a fürdőszobába, hogy tisztába tegye. Miután végzett, a kicsi gőgicsélni kezdett, és a pelenkázó felett lógó játék figurák után kapkodott. Ezek a színes holmik úgy hatnak a gyerekekre, mint valami drog. Egyszerűen imádják őket.

– Gyere, drágaságom! Velem jöhetsz, amíg átöltözöm, de aztán fel kell keltenünk aput, mert anyunak dolgoznia kell. Van valahol egy másik kisfiú, aki most halálra van rémülve. Türelmetlenül várja, hogy anyu megtalálja.

Harry gügyögött, és megpróbálta meghúzni a haját. A dundi kis kezével ügyesen kapta el azt a tincset, amely a füle előtt nőtt, majd meglepő erővel megrántotta, ami komoly fájdalmat okozott.

– Jaj-jaj! Ne bántsd anyut! – grimaszolt Julia, és kinyitotta a kicsi öklét.

Beletette a babahintába, amíg átöltözött. Először dezodort fújt magára, anélkül hogy megmosakodott volna, majd tiszta blúzt és nadrágot húzott. Most már készen állt, hogy addig dolgozzon, ameddig csak kell.

Felvette Harryt, a hurkás kis nyakába fúrta az arcát, és beszívta az illatát. A kisfiú hangosan felnevetett, és kapálózott. Juliát átjárta a melegség.

Idáig sikerült szétválasztania a kettőt. Az anyaságot és egy gyerek eltűnését. Ossiant és Harryt. De most összekeveredtek.

Ossian.

Harry.

Ossian.

Harry.

Egy nagyobbacska fiú, egy egészen kis fiú. Valaki másnak a gyereke, az ő gyereke. Egy gyerek, aki eltűnt, egy gyerek, akit a karjában tart.

Harry miatt kellett visszasietnie a rendőrségre. A nap még nem ért véget. Magához szorította a kicsit. Érezte a puha kis tenyerét a nyakán. Nagy levegőt vett. Aztán belépett a hálószobába. Lefektette Harryt Torkel mellé, majd óvatosan megrázta a férjét. Torkel hirtelen felült, és álomittasan körülnézett.

– Mi? Tessék? Mi van?

– Csak én vagyok az. Hazaugrottam átöltözni. De mennem kell. Tisztába tettem Harryt, de szerintem már éhes.

Torkel felpattant, és haragosan rámeresztette a szemét.

– Mi az, hogy menned kell? Már megint? És én? Egész nap én vigyáztam rá! Azt hittem, legalább az estét itthon töltöd. Arra sem vetted a fáradságot, hogy válaszolj az üzeneteimre! Ez így nem fog menni, Julia! Hívtak a munkahelyemről, ezer e-mail…

Julia kisétált a hálószobából, miközben Torkelből még mindig ömlött a szó. Ossian arcát látta maga előtt.

És Harryét.

Fogta a táskáját, és elindult a bejárati ajtó felé. Még mindig hallotta Torkel kiabálását.

***

TELJESEN FELTÖLTÖTTE A LAPTOPOT, mert nem akarta, hogy az akkumulátor lemerülése miatt lemaradjon valamiről. A rendőrség honlapján egy óra mutatta, hány perc és másodperc van még hátra a délután ötkor kezdődő élő közvetítésig. A sajtóközleményben csak Juliát említették név szerint, aki a sajtótájékoztatót tartani fogja. Vincent azt sem tudta, Mina tagja-e még a csoportnak. De a remény hal meg utoljára.

Ha szerencséje van, most láthatja őt.

Ha szerencséje van.

Az árny mozgolódni kezdett benne. Kiskora óta odabent lakozott, az édesanyjával történtek után költözött belé. De hamar megtanulta sakkban tartani, például azzal, hogy kiszámol valamit, vagy felismeri a rejtett összefüggéseket. Néha nehéz volt megállapítani, mely minták valósak, és melyek az ő elmeszüleményei, de ez nem is mindig számított. Például most sem, amikor a sajtótájékoztatóra várva megpillantotta a felesége méhlegelőjét az ablak alatt. A „Méheknek illatos nektárt ad” mondat szavainak kezdőbetűi Mina nevét adták ki. A lényeg a logikus és analitikus gondolkodás volt. Akkor a sötét érzelmeknek nem maradt mozgásterük.

A végére olyan ügyesen terelte el a saját figyelmét az árnyról, hogy már eszébe sem jutott. A család is nagy segítséget jelentett. Mivel folyton észben kellett tartania, hogy tízórait csomagoljon Astonnak, és azon aggódott, hogy Rebecka nem keveredett-e rossz társaságba, nemigen jutott ideje holmi pszichés zavarokra. Amikor megismerkedett Minával, a sötétség teljesen eloszlott. Az ő társaságában normálisnak érezte magát.

Aztán véget ért.

Már nem találkozgattak.

És az árny erősebb lett, mint valaha. A nővére tettei életre keltették, és ezúttal a család nem volt elég az elűzéséhez. Az nem aggasztotta, hogy teljesen maga alá gyűri, ahhoz már túl régóta volt az élete része. Sokkal inkább tekintette potyautasnak vagy rossz barátnak. Olyasvalakinek, aki egyre zajosabban viselkedik.

A gondolat, hogy Mina esetleg részt vesz a sajtótájékoztatón, átmenetileg elzavarta az árnyat. Az óra eltűnt a képernyőről, és egy helyiség jelent meg. Középen egy pulpitus, de senki sem állt mögötte. Nyugtalanul mocorgó emberek beszéde és neszei hallatszottak. Nyilván az egybegyűlt újságírók, akik a kamera képén kívül foglaltak helyet. A pulpitus előtt öt mikrofon várt a szónokra. Vincent felsóhajtott. Még a rendőrségen sincs rend. Fogott egy tollat, és a képernyő elé emelte, mintha hat mikrofon lenne.

Így lényegesen jobb volt.

Egy perc múlva Julia lépett be a képbe, és állt meg a pulpitusnál. Vakuk villantak, a moraj elnémult.

– Köszönöm, hogy eljöttek! – kezdte Julia. – Rögtön a tárgyra térek. Tegnap délután fél négy és négy között eltűnt az ötéves Ossian Walthersson a Zinkensdamm közelében található Bucka óvodából.

A nyomozócsoport többi tagja nem mutatkozott. Vincent annyira remélte, hogy megpillanthatja Minát, hogy belesajdult a mellkasa. De csigavér, még bejöhet!

Ossian.

O-val kezdődik.

A görög ábécében ómegának hívják. A huszonnegyedik helyen áll, és szimbolikus jelentéssel bír. Az őskeresztények szerint a mindenség végét jelenti. Az ítéletnapot. És mi lenne jobb kezdet hozzá, mint egy gyerek elrablása? Vincent azon kapta magát, hogy zihálva szedi a levegőt.

– Minden jel arra utal, hogy Ossiant elrabolták – folytatta Julia. – Ezért keresünk egy középkorú nőt is, aki a jelzett időben a környéken járt. Személyleírásunk sajnos nincs, csupán annyit tudunk, hogy sportkocsit vezet. Elképzelhető, hogy kutyakölykök is vannak a járműben. A fajtájuk ismeretlen.

Elővett egy fényképet Ossianról. Úgy tűnt, a vidámparkban készült. A kisfiúnak hosszú, szőke fürtjei voltak, és boldogan mosolygott a lencsébe egy vattacukor mögül. Vincent felpillantott a képernyőről, és Aston szobája felé sandított, ahol a kisebbik fia játszott. Fél óra veszekedésbe került rávenni, hogy foglalja le magát. Aston jobban szeretett az anyjával lenni, mint Vincenttel, ma azonban különösen ragaszkodott hozzá, és a szokásosnál is nagyobb perpatvar lett a dologból. De akármennyit veszekedtek is, Vincent imádta a fiát. El sem tudta képzelni, milyen lenne, ha eltűnne. Már a gondolattól is rosszul érezte magát. Még csak nem is sejtette, min mehetnek keresztül Ossian szülei.

– Ezt a képet elküldtük önöknek e-mailben – mondta Julia az újságíróknak. – Ossian, valamint a nő tartózkodási helyére vonatkozó minden értesülést kiemelten kezelünk. Mondanom sem kell, hogy nincs sok időnk.

Megint villogni kezdtek a vakuk.

– Mit mondanak a szülők? – kiáltotta valaki a háttérből.

– Ossian szülei is a segítségüket kérik – válaszolta Julia. – De túlságosan le vannak sújtva ahhoz, hogy a média képviselőivel beszéljenek, amiért elnézésüket kérik. Küldtek azonban egy üzenetet.

A képernyőt most Ossian képe és egy szöveg töltötte ki.

„Ő Ossian. Szeret táncolni és énekelni. Ő a mindenünk. Segítsenek, hogy az énekszó visszaköltözzön az életünkbe!”

Aztán telefonszám és elérhetőségek a közösségi médiában.

– Minden segítséget szívesen veszünk – folytatta Julia. – Megtalálnak minket a Facebookon és az Instagramon, de természetesen telefonon és e-mailben is felvehetik velünk a kapcsolatot. Hálásak lennénk, ha a média képviselői is megadnák az elérhetőségeiket a cikkeikben. Néha egyszerűbb felhívni egy újságot, mint a rendőrséget.

– Vannak már elméleteik? – kérdezte valaki.

Julia hosszan nézett a hang irányába. Az arcizmai megfeszültek. Vincent arra gondolt, hogy tarthatna neki egy gyorstalpalót testbeszédről. Nem is rossz ötlet felajánlani a rendőrségnek! Lehet, hogy Mina is eljönne. Na nem mintha neki szüksége lenne tanfolyamra. Az ő testbeszéde mindig példás. Amikor felidézte Mina mozgását, megremegett valami benne. Erőnek erejével kellett elfojtania az emléket. Pedig nagyon is szeretett volna emlékezni, ugyanakkor a sajtókonferencia egyetlen részletéről sem akart lemaradni. Úgy tűnt, Julia kiengedett valamelyest, a válla elernyedt.

– Őszintén szólva nincsenek – válaszolta.

A hangsúlyával jelezte, hogy a sajtótájékoztató véget ért. Ezúttal az újságírókra hárul a munka oroszlánrésze. Mina pedig nem fog befutni. De talán jobb is így. Vincent nem tudta, hogyan reagálna, ha megpillantaná.

Kinyílt a bejárati ajtó, és Maria lépett be. Fújt egyet, kibújt a dzsekijéből, és lehuppant a kanapéra Vincent mellé.

– Félre ne érts, végtelenül hálás vagyok Kevinnek, amiért felkarol – mondta nyújtózkodva –, de teljesen kikészültem!

A tanfolyam után Kevin felajánlotta, hogy magánban is segít Mariának. Vincent nem egészen értette, milyen támogatást tud még nyújtani. Végtére is a felesége kerámiaangyalokat és szappanokat áruló webshopja nem kifejezetten jelent konkurenciát az Amazonnak. Lopva az órára pillantott. Maria három órán át volt távol.

– Tényleg ilyen sok konzultációra van szükség? – kérdezte. – Minden este találkoztok. Aston folyton téged keres.

Azonnal meg is bánta. Támogatónak és nagyvonalúnak akart mutatkozni. Mariának szüksége volt valamire, ami leköti. Amiben sziporkázhat és fejlődhet. És végre megtalálta. Vincent rengeteg elismerést kapott a munkája során. A lábai előtt hevert az arctalan publikum. Maria azonban híján volt az ilyesminek. Ha Vincent mélyen magába nézett, be kellett ismernie, hogy még ő sem adja meg neki a megérdemelt figyelmet. Mondani akart valamit, de aztán inkább hallgatott. Használati útmutató nélkül elveszettnek érezte magát.

***

ELFORDÍTOTTA A KULCSOT, és kinyitotta az ajtót. A zár alig érezhető ellenállásáról hirtelen egy másik lakás jutott eszébe. Amikor belépett, egy pillanatra azt az előszobát látta maga előtt, és nem ezt az årstait. Igyekezett elhessegetni a gondolatot. Éveken át elfojtotta ezt az emléket. A lakásajtó zárja mindig is akadt. Akkor miért pont ma jutott eszébe róla az a másik élet? Próbálta lerázni magáról az érzést, de ha egyszer felbukkant, nem lehetett megszabadulni tőle.

Az a másik, vasastani lakás kisebb volt, mint ez, mégis elfértek. Ő és a férje.

Meg Nathalie.

Nathalie még kicsi volt, és mindhárman egy ágyban aludtak. Az emlék annyira fájt, hogy alig kapott levegőt. Nathalie kedvenc kék takarója. Vigasztalhatatlan volt, amikor mosásba került, és be kellett érnie egy másikkal. Végül vettek három ugyanolyat.

Ne gondolj rá!

Nem gondolt arra, amit eltékozolt. Amit a függősége tönkretett és lerombolt. Az Anonim Alkoholistáknál töltött évek alatt keményen dolgozott, hogy megbocsásson magának. Álmában sem gondolta volna, hogy a szülés utáni műtétet követően kapott fájdalomcsillapítók lavinát indítanak el, amely végül maga alá temeti. A kis fehér pirulák ártalmatlannak tűntek a tenyerében, de mindent elvettek tőle, ami számított.

Rengeteget gondolkodott rajta, miért pont nála alakult ki függőség, és milyen hibás gén okozhatta, hogy ilyen gyorsan történt. De az anyját elnézve igazából nem volt min csodálkoznia. Más drogot használtak, de ugyanolyan könnyen elbuktak. És ugyanolyan sokat veszítettek.

Levette a cipőjét a lábtörlőn. Egy kavics pottyant a padlóra. Pedig mindig gondosan megtörölte a talpát a kapuban. A hüvelyk- és mutatóujjával felvette, és gyorsan kidobta az ajtón. Aztán bezárkózott, besietett a fürdőbe, és azonnal kezet mosott. Kénytelen volt egy piszkos kulcsot és egy piszkos kavicsot megfogni. Ez dupla kézmosást igényelt. Ezután levetkőzött, a fehérneműjét a szemetesbe dobta, és vett egy jéghideg zuhanyt. Hosszú napja volt. Rendes körülmények között forró vízben tusolt, hogy minden szennyeződést eltávolítson a testéről. De a lakás úgy felmelegedett, hogy azonnal izzadni kezdett volna, amint kilép a fülkéből; azzal, hogy jól lehűtötte magát, ezt igyekezett elodázni.

Mindeközben próbálta elűzni az emlékképet. Nehezen ment. Eszébe jutott például a vasastani ház földszintjén működő görög étterem. Tizenöt éve nem járt ott, de még mindig az orrában érezte az olajbogyó, a fokhagyma és a grillezett hús illatát.

Miután lezuhanyozott, kibontott egy tízes csomag bugyit és trikót, és friss fehérneműbe bújt. Aztán úgy, ahogy volt, átment a nappaliba, és letelepedett a kanapéra.

Bizonyos napokon könnyű volt távol tartani a múltat, de nem mindig. Ezért nem akart senkit sem beengedni. Sem a lakásába, sem az életébe. Már így is szűkös volt a hely.

Az volt benne a legrosszabb, hogy ő maga döntött így. Ő adta fel. Régen önzetlen döntésnek tartotta, hiszen a többieknek így volt jobb. Hogy lehetett ennyire naiv? Egoista?

A szemére szorította az ujjait, hogy visszatartsa a könnyeket. Attól piszkos lett volna, és nem akarta alkoholos fertőtlenítővel letisztítani az arcát. Legutóbb igencsak fájt.

Annyira fiatal volt! És nem akart olyan lenni, mint az anyja. Aztán évekig gyűlölte a volt férjét, mert választásra kényszerítette. Csakhogy ez nem volt igaz. Csak gondoskodott róla, hogy Mina betartsa az ígéretét.

És be is tartotta. Majdnem.

Leszámítva azt a két évvel ezelőtti találkozást Nathalie-val a Kungsträdgårdenben, amikor is nem árulta el a kilétét, távol maradt a lánytól. Nem vette fel vele a kapcsolatot. Csak messziről figyelte. Számtalan éjszakát töltött azzal, hogy az alkalmazásban követte a kis lila pöttyöt, amelyet a Nathalie hátizsákjába csempészett jeladó küldött.

Az íróasztalhoz lépett, és a lánya fotójára pillantott. Aztán kihúzta a fiókot, és elolvasta az üzenetet, amelyet Vincent írt azon a nyáron.

Semmit sem fogok kérdezni. De ha beszélni akarsz, meghallgatlak.