Clare Azzopardi

CASTILLO

Copyright © Clare Azzopardi, first published in Maltese by Merlin Publishers Ltd (www.merlinpublishers.com). All rights reserved.

A magyar kiadás Albert Gatt angol fordítása alapján készült,
Copyright © Albert Gatt.

Hungarian translation (c) Váradi Péter

© L’Harmattan Kiadó, 2021

Ezt a művet az Európai Unió Kreatív Európa 2014–2020 programja támogatta. Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bármi-nemű felhasználásért.

Fordította:

Váradi Péter

1. rész

Zajok a halál utáni csendben

Csend, de másfajta csend

Hozzászoktam a csendhez.

Nem zavar a legkevésbé sem. Sok időt töltöttem el ezen a piros kanapén ülve, éppen így. Amikor négyéves voltam, a mama elment, és itt hagyott mindannyiunkat. A papa, a csend és én. Mint egy fénykép. Amilyeneket a kanapé melletti kávézóasztalon tartottunk. Hátrahagyta azokat is. Mintha eleve úgy akarta volna, hogy gúnyos szótlanságukkal örökké emlékeztessenek rá, egykor ő is velünk volt.

Ne feledd, a mi családunk nem készített számolatlanul fényképeket, úgy értem, családként nem igyekeztük rögzíteni, majd bekeretezni életünk minden egyes boldog pillanatát, hogy alkalomadtán a régi képeket visszanézve mondogassuk egymásnak, milyen gyönyörű és kivételes volt annak idején minden, mennyire teli volt elevenséggel és zsivajjal. A kávézóasztalon nem sok fotó volt, de még azon a néhányon is családunk tagjai a pillanat kényszeredettségét komor arccal tudomásul véve álltak egymás mellett.

Ott volt a keresztelőmön készült kép, amelyiken mama a papot nézte, aki a papát nézte, aki pedig engem nézett. Egy másikon nagymamám, Ġanna állt a konyhában. Én egy babakocsiban ültem, és a játékbabámat bámultam, nagyi egy széken ült, és engem nézett, mama pedig kezét a szék támláján nyugtatva üres tekintettel révedt a messzeségbe. Volt rólam egy másik kép is, iskolai egyenruhában, az első iskolai napról. A kép az előszobában készült, sötét és homályos volt, de annyira boldognak tűntem rajta, mint aki egyszer csak szárnyait kitárva a levegőbe emelkedik. Volt egy kép rólam és Cathy nénikémről: a nénikém hamiskás mosollyal nézett rám, miközben éppen egy játék babakocsit toltam. És azon a napon készült egy másik kép is, ezen én, a mama és Cahty nénikém együtt ültünk egy fűbe terített pokrócon. Cathy felém nézett, és Anne felé mutatott, én Anne-nak integettem, aki a képet készítette, mama pedig kezével a fejére szorítva kalapját az ég felé bámult. Egy másik képen papa, a másik nagymamám, Ġuż nagyi és én álltunk hárman a nagyi verandáján. A képet a mama készítette, aki arra kért, mosolyogjak, de én pont az ellenkezőjét csináltam. Papa gondolatai valahol máshol járhattak, bár sosem mondta el nekem, végül is mire gondolt annak idején. Ġuż nagyi a vállamra tett kézzel állt, és szemüvege mögött pillantása nyugodtnak és egy kissé szomorúnak látszott.

És volt ott egy fotó, amelyen papa és a barátai, akik rendőrök voltak, Moammer Kadhafi ezredes mellett pózoltak. A többi képtől némileg elkülönülve állt, és sok időt töltöttem előtte, csodálkozva az ezredes magasságán, ruháinak fehérségén, kitüntetésein, a sapkáján, grimaszba húzott ajkain és vékony bajuszkáján. Úgy tűnt számomra, hogy ez az ember, aki oly sokszor látogatott Máltára, pontosan ilyen képet készített mindenkivel, akivel csak találkozott, mert sokakat ismertem, akik közös képet készítettek vele. Glorianne barátnőm apja például ezüstkeretben, a lakásuk közlekedőjében álló komódon tartotta az övét. Ahányszor csak átmentem hozzájuk, megálltam a kép előtt, és elgondolkodtam rajta, vajon mit jelenthetett Glorianne apjának az a néhány másodperc. Az egyetem bölcsészettudományi karának dékánja az irodájának falára akasztott ki egy ilyen képet, és amikor rajtakapott egy alkalommal, ahogy bámulom, azt mondta, Kadhafi első máltai látogatásán készült a fénykép, és a mai napig emlékszik, mennyire hideg volt az ezredes keze, amikor kezet fogtak; hideg, mint a jég. Volt egy hasonló Matteo apjának a nagybátyjánál is, és Matt azt mesélte, hogy ahányszor csak átment hozzá, mindig megkérte, mondja el neki ennek a sátorban lakó férfinak a történetét. Tommy Grench, Ġina férje San Antonban az Elnöki Palotában dolgozott, ahol Moammer Kadhafi ezredes 1976. május 22-én és 23-án vacsorán vacsorázott. Ki tudja, mit sütött, mit szolgált fel neki? Csak annyit tudok, hogy Tommynak is megvolt a maga képe az Ezredessel, és ott lógott az előszobája falán. Dennis Castillo, aki akkoriban szintén találkozott vele, lévén, hogy rendőrnyomozó volt, az asztalán tartotta az Ezredessel készült képet. Gyakran ragadta magával valami különös elrévedés a képet bámulva.

Mama fogta magát, és 1987. január 6-án otthagyott engem, papát és a fotókat a kávézóasztalkán. Huszonöt év telt el, míg bekopogtam a Għargħurban, a Triq Kromb il-Baħaron lévő lakása ajtaján.

– Barbara asszony?

– Igen.

– Emma Barbara?

– Igen.

– Én… én Amanda vagyok. Nem ismer meg?

– Amanda?

– Igen, Amanda.

– Az én Amandám?

– …

– Amanda, drágám! Hogy megnőttél!

– Igen, eltelt néhány év… jó néhány év.

Állt, és engem bámult, a vonásaimat tanulmányozva, mint aki próbál rájuk ismerni.

Én hagytam, hogy Għargħurban, a januári hidegben és csendben, jobb kezével megtapintsa az arcomat, mint egy látássérült, aki bizonytalan benne, hogy a saját lánya arcát látja-e maga előtt.

– Akkor most a küszöbön fogunk ácsorogni, idekint, a hidegben?

Hozzászoktam a csendhez.

De ez a csend más volt, kényelmetlen, és úgy éreztem magam, mint aki valamint elveszített.

– Akkor azt hiszem, jobb, ha elmegyek, most legalábbis. Majd visszajövök máskor. Mikor lenne alkalmas? Talán valamelyik délelőtt?

– Gyere be, tényleg, gyere be! Gyere gyorsan, olyan hideg van idekint, mostanában olyan hideg lett, nem? De hogy megnőttél! Ne figyelj a rendetlenségre, ħanini, az egész lakás a feje tetején áll, nem is takarítottam mostanában. Teljesen őszinte leszek, éppen most akartam hozzáfogni a takarításhoz, de már lassú vagyok, és nagyon sok munka ez, látod? Bocsánat, csak az itthoni ruhám van rajtam. Tényleg nagy rendetlenség van most.

– Ne aggódjon, igazán nem tartom fel sokáig, Barbara asszony.

– Emma. Szólíts Emmának.

De hogyan veszed rá magad arra, hogy kimondd ezt a szót: ma? Ma. Ma-ma. Em-ma.

– Amanda.

Szinte szürreális volt, ez az első találkozás vele.

– A ház miatt jöttem.

– Mi miatt?

Hát elmondtam nekik, mi van a házzal, papával. – Akkor hogyan csináljuk, mit gondol?

– Miről?

– A részéről. Tudja.

– De te mit szeretnél, ħanini?

– Nos, pénzt. Nekem a pénzre van szükségem.

– Akkor legyen a tiéd az összes; nekem nem kell semmi.

– Ne mondjon olyasmit, amit később majd megbán.

– Én gyakorlatilag már egy roncs vagyok. Igazából már nincs szükségem semmire.

– Ebben az esetben a papírmunkán kellene majd túlesnünk.

– Csak mondd meg, hogy mit csináljak.

– És van még ott pár dolog, ami ide tartozna. Nem sok. De van pár dolog. Esetleg átjönne vetni rájuk egy pillantást?

– Olyan sok idő eltelt. És mivel ezalatt a hosszú idő alatt nem volt rájuk szükségem…

– Huszonöt év.

– Olyan sok?

– Igen.

– Amanda…

– Nem akarja megnézni, hogy mi maradt?

– De mi lehet ott egyáltalán?

– Talán egy-két dolog a gyerekkoromból, amikor még velünk élt?

– Amanda, ħanini…

– Akkor semmi sem kell onnan? Talán visszajöhetnék egy kicsit később, hagynék egy kis időt, gondolja át.

– Ha már itt vagy, egy kicsi tovább is maradhatnál. A ház egy kupleráj, sajnálom, de ha szóltál volna előre, egy kicsi rendbe kaptam volna a helyet, talán megcsináltam volna a tavaszi nagytakarítást.

– Ne aggódjon, nem is tudok hosszabban maradni, mert el kell még mennem valahova.

– Még menned kell valahova?

– Nézze, nem kell ma döntenünk a házról, de ha akarja…

– Adhatok valamit?

– Nem igazán tudok maradni.

– De mit kérnél? Teát, kávét vagy limonádét?

– Papa… hallott róla, hogy…

– Az újságban olvastam.

– A vége felé nagyon sokat szenvedett.

– Kekszet, vagy egy szelet süteményt, kis gyümölcsöt?

– Már maga alá vizelt.

– Egy bögre teát, kávét, vagy egy tányérka levest?

– De az ember nem is gondolná, a vége felé kicsit jobban megnyílt, és mesélni kezdett.

– Ki? Robert? Ülj le egy kicsit.

Leültem a székre, térdeimet szorosan összezárva, táskámmal az ölemben. Egy pohár vizet kértem tőle. Minden sarokban papírhalmok, könyvek itt is, ott is, újságok hegyekbe halmozva, akárhová nézek, bögrék és tányérok a mosogatóban és az ablakpárkányon, nyirkos, barnára színeződött konyharuhák a sütő fogantyúján és a széktámlákon.

– Hogy szereted? Hidegen?

– Ha van hideg, akkor azt kérek.

A hűtő dugig volt. És mocskos. Miután kivette a vizet, és töltött nekem egy pohárral, feltett egy kannányi vizet. Amikor felforrt, telitöltött egy bögrét, kinyitotta a hűtőt, hogy elővegye a tejet, de úgy tűnt, mintha zavarában elfelejtette volna, miért is indult. Becsukta a hűtőt, a bögréből kivette a filtert, ekkor eszébe jutott, hogy az előbb miért is ment. Kinyitotta a hűtőt, majd tej helyett kivette a gyümölcslevet. Leültük egymással szemben, ő a bögréjével, én a poharammal. Felálltam, odaléptem a hűtőhöz, és elővettem a tejet. Nem szóltunk. A korty víz és a tea szürcsölése között ugyanaz a gúnyos csend folytatódott. Bárcsak készítettem volna egy fotót, amin utána jobban megnézhettem volna az arcát. Tervezem, hogy gyakran meglátogatom? A sok lehetséges kérdés közül, melyeket feltehetett volna, ezzel jött elő.

– Talán jobb lett volna, ha nem jövök? – kérdeztem.

– Hát persze, hogy örülök, hogy eljöttél.

– Talán elkezdhetnénk kitölteni a hézagokat…

– Csak egyszerűen nem tudom, hogy mit vársz tőlem, ħanini.

– Hogy kitöltse a csendet.

– Nem értem…

– Ezt a megszokást, a csendét…

– Ħanini…

– Ha nem gond, inkább ne szólítson ħanininek, kedvesemnek, semmi ilyesminek. Nem gond?

– Hogy szólítsalak akkor?

– Amandának.

– De ezek csak szavak, nem?

– De engem felkavarnak.

– Nekem olyan észrevétlen, amikor kimondom őket. De nem kérnél egy csésze kávét is?

Bár nem válaszoltam, felkelt, és ismét odatette a teáskannát, elővett egy csészét, a kávét, a mosogatóból kivett egy teáskanalat, néhány kanál kávét a csészébe lapátolt, és várta, hogy a víz a kannában forrni kezdjen.

– Vegyél egy kekszet, Amanda – mondta.

Azok a kekszek, amiket ajánlgatott – el sem tudtam képzelni, hogy a szám közelébe vigyem őket. Mártott csokis kókuszkekszek voltak. Az összes márka közül pont Devon. Pfúj. A csésze mocskos volt, csorba, és a gyomrom is felfordult tőle. Mégis ittam belőle. Egy kicsit. Azon kaptuk egymást, hogy a csészénk karimája fölött egymást bámuljuk. Volt néhány apró pillanat, amikor úgy éreztem, ordítanom kell, esetleg sírnom. Nem is tudom, melyiket inkább.

– Akkor mit kezdjünk végül a házzal?

De nem válaszolt, inkább mereven nézte a terítő mintáját.

– Ha le akarja zárni, akkor ismerek egy jó jegyzőt. Úgy megfelel?

– Ahogy akarod, Amanda.

Meglehetősen nyíltan megbámulta minden egyes gesztusomat. Felvettem a csészét, lassan az ajkaimhoz emeltem, aprót kortyoltam – édes istenem, szörnyű volt, borzalmas kávé –, és lassan, hangtalanul leeresztettem a csészealátét közepén található kör alakú mélyedésbe.

– Mit is mondtál, hány éve is volt, drágám?

– Sosem számolta össze? Huszonöt éve.

– Huszonöt? Ġina házszáma is a huszonötös.

– Micsoda?

– Mindegy, ne törődj vele, ħanini. Tudod, én már egy roncs vagyok. Régebben számoltam, igen, az elején, de aztán felhagytam vele.

– Én sosem hagytam abba.

– De papával jól éltetek együtt, igaz?

– Igen.

– És most itt vagy… most itt vagy…

– A ház miatt vagyok itt. De azt hiszem, ideje indulnom. Megadja a mobilszámát, hogy felhívhassam?

– Az ajtóm mindig nyitva van. Jöhetsz, amikor csak akarsz. Lehet, hogy legközelebb John is itt lesz, bemutathatnálak neki.

– John?

– Nem veszel legalább egy kekszet, Amanda?

Hallani sem akart a házról, melyben papával éltünk. Nem akart odamenni és végighúzni ujjait a poros képkereteken, látni az évek során felhalmozódott pókhálókat. Úgyhogy elhatároztam, ha ő nem jön oda, akkor én jövök majd hozzá, visszajárok, és visszahozom az emlékeit is. Ma már nem vagyok biztos benne, hogy akkor jól döntöttem.

Leküldtem az iszonyú kávé utolsó maradékát is, és indulásra készen felálltam. Ő azt mondta, hogy jobb lett volna, ha reggel jövök. Azt válaszoltam, hogy reggel nekem bonyolultabb. Nem akartam, hogy tudja, hogy nem dolgozom, hogy van egy lányom, hogy pontosan úgy gondoskodom róla, hogyan egy anyának kell, és hogy nem akarom őt magára hagyni egyetlen percre sem. Nem szóltam neki Matteóról, és hogy miként találkoztunk. Ő pedig nem mondta el nekem, hogy miért lépett le, és hogyan. Nem mondtam meg neki, hogy már nagymama. Ő nem mondta el, hogy miért nem vitt magával engem is. Túl sok év telt el, én pedig figyelmeztetés nélkül egyszer csak feltűntem a küszöbén. Huszonöt év szakadékát nem hidalhatod át csak úgy, csiribú-csiribá. Nem mondtam el neki, hogy mennyit sírtam egyedül a szobámban, különösen olyankor, amikor az iskolában az anyák napi képeslapokat készítettük, és a tanárom azt mondta, készítsek én is, és adjam oda Papának. Papa pedig feltette azt a tévé tetejére, majd a kanapén ülve szótlanul bámultuk. Nem mondtam el, hogy mennyire irigykedtem a barátaimra, akiknek saját mamájuk volt. Ő nem mesélt nekem Cathy Penzáról és Dennis Castillóról. Nem mondta el nekem, hogy gyilkosságot követett el, hogy két férfit is megölt Cathy miatt. Az egyik Tommy volt, a huszonötös szám alatt lakó Ġina férje. A másik pedig Dennis, Dennis, a rendőrfelügyelő. Ezeket a dolgokat csak később mondta el nekem. Csak miután hozzászoktunk egymáshoz, és erősebb lett köztünk a bizalom. De jobb lett volna, ha ezekről inkább sohasem hallok.

A kanapénk

Nem mindenki dönt úgy, hogy meghal. Mások ellenben – talán pillanatnyi delírium hatása alatt – úgy döntenek, hogy nem maradnak az élőkkel, és kioltják a saját életüket. Megint mások a legutolsó leheletükig harcolnak. Egyszerűen nem fogadják el, hogy lejárt az idejük. És van az a kategória is, melyben Tommy Grech és Dennis Castillo tartozott, akik helyett mások hozzák meg ezt a döntést. A papámat nem lehetett besorolni egyik kategóriába sem. Mert papa úgy döntött, hogy meghal anélkül, hogy meghalna. Úgy döntött, hogy felszabadítja magát az élet alól. Még jóval azelőtt, hogy rákban megbetegedett. Ami engem illet, én ezt képtelen voltam elfogadni.

– Akkor neked mintegy, hogy itt vagyok vagy sem?

– …

– Ezt próbálod elmondani, igaz? El is költözhetek itthonról, mert nézz magadra, ott fekszel összeroskadva, mintha egyszerre lennél élő és halott, egy szót sem szólsz, mint egy pangó pocsolya, semmi mozgás, semmi változás… és borzalmas szagod is van, mikor zuhanyoztál te utoljára?

– …

– Papi!

– …

– Azt akarod ezzel mondani, hogy álljak a saját lábamra, igaz? Jól értem?

– …

– Tudod, nem akarok poshadó állóvíz mellett élni. Pa! Papa!

Papin kívül senkim sem volt. Ő mindent megadott nekem, amit tudott, már amikor tudta, hogyan tegye. Amikor tényleg meghalt, hetekig sírtam. Mert még ha hosszú ideje pangott is, amikor a sírját befedték, ráébredtem, hogy soha többé nem használhatom a papi, papa, pa… szavakat annak az egyetlen embernek a megszólítására, akire ezeket használni tudtam. Az az igazság, hogy amikor úgy döntött, meghal, még mindig itt volt velem. Kinyithattam a bejárati ajtót, és bekiálthattam: „Papi, megjöttem!” Még mindig mondhattam neki: „Nézz csak ide, pa, mit készítettem neked mára? Csokis sütit, pont ahogy szereted!” Vagy: „Nézd mennyi elemet hoztam neked, papa!” Vagy: „Hű, papi, nyiss ablakot, szörnyű nyomasztó ez a szag! Pa. Papa!” Amíg ott volt, a házába zárkózva, a piros kanapén vagy a roskatag székén az asztal mellett üldögélve, még mindig gondolhattam arra, hogy még itt van, velem van, még itt van nekem, nem vagyok egyedül. Hazamehettem hozzá, és ha nem is szólt hozzám, éreztem a jelenlétét, azt mondhattam neki, „Pa, készítek neked egy csésze teát.” Hallgathattam a lélegzését, és abból megérthettem a gondolatait, „Igen, adj egy bögrécskével”, vagy „Köszönöm, most nem kérek”. Olvashattam az arckifejezéseiben, amelyek megváltoztak, mikor a szavaim betöltötték a szobát. De mikor azon kaptam magam, hogy a talaj fekete üregébe süllyedő koporsóját bámulom, és amikor kicsivel később a sírját lefedték, arra gondoltam, szinte egész életemben kizárólag ezzel az emberrel éltem együtt, akivel rosszul bántam, akit nem mindig értettem, amikor valamit mondani próbált nekem, akit sértegettem, öleltem, akivel együtt sírtam, aki látta a szörnyektől és szellemektől való rettegésemet, aki tizenhat éves koromig minden születésnapomra tortát sütött nekem, amelyet azután kettesben fogyasztottunk el, csak mi ketten, és ez az ember mostantól örökké itt fekszik majd, ahol sötétség borítja be. A temetés után a házába mentem, a mi házunkba, és hosszan üldögéltem azon a kanapén, az ő kanapéján, a mi kanapénkon, és egyedül gyászoltam őt, mert abban a pillanatban értettem meg végül, hogy az a kanapé mostantól az enyém, az asztal mellett álló székkel együtt, és papa életének új kerete immár örökre az, amelyik ott állt a kávézóasztalon.

Tizenegy alkalom

Amikor elmentem, úgy éreztem, világos tervem van: a házzal kapcsolatban minden papírmunkát rendezünk. De egyre jobban érdekelt ez a nő, aki mára megöregedett és megcsúnyult. És rengeteg kérdésem volt hozzá. Papa – aki egyáltalán nem érdeklődő típus volt, inkább unalmas és örömtelen – soha semmit nem mondott nekem mamáról és a családjáról. Egyszerűen visszahúzódott a mély csendbe. Engem pedig ott hagyott, tele kérdőjelekkel. Legközelebb magammal vittem néhány régi fényképet. Bekopogtam az ajtaján, ő kinyitotta, és beengedett a cigarettafüsttől ködös lakásba, én pedig megkérdeztem, hogy egyedül van-e…

– Szívesen bemutatnálak Johnnak, tudod, Amanda, de ma nincs idehaza.

Megmutattam neki a képeket; közel emelte őket az arcához.

– Ez te vagy, Amanda. Emlékszem erre a ruhára, és a blúzra is. Ezeket mind Cathy vette neked, drágám.

– A babát is?

– Melyiket?

– Sallyt.

– Lehet.

– Hány éves voltam, amikor ez készült?

– Talán öt körül, azt hiszem.

– Azt hiszi?

– A Kennedy Grove-ban voltunk.

– És Papa?

– Ő nem jött velünk. Csak te voltál ott, én, a nagynénéd és a barátja.

– Anne.

– Akkor Anne-ra is emlékszel?

– A kép hátára fel vannak írva a nevek.

– Mit szeretnél, hogy elmondjak neked, ħanini?

Nem tudom, mire számítottam valójában. Talán hogy a mélyben lévő ürességet felkavarja, talán hogy se eleje, se vége történetekkel tölti be? Azt hiszem, egyszerűen a legtriviálisabb részleteket akartam hallani, mint például hogy mi volt a kedvenc étele: a tészta, a pizza vagy a zöldségek? Vagy mit szeretett olvasni… regényeket, novellákat vagy verseket? Milyen filmeket szeretett, milyen zenét hallgatott? Tudni akartam, hogy miért nem jött soha vissza értem, miért nem vitt magával. És aztán… tudni akartam mindent Nannáról, Nannuról, Cathy nagynénémről, Anne-ról, és mindent, amit Papa sosem mondott el nekem. És tudni akartam, hogy milyen parfümöt szeret, milyen cigarettát szív, milyen mobiltelefonja van, milyen újságot olvas, hogy szeret-e utazni, milyen vidékeken járt, és hová szeretne még eljutni. Könnyebb lett volna, ha gyermekkoromban Papa minden kérdésemre kitalált volna valamit. Legalább abba az akármibe belekapaszkodhattam volna, és nem éheztem volna arra, hogy többet megtudjak. De apám nem mesélt történeteket. Nem olyan könnyű történeteket kitalálni, ahogy azt Cathy nagynéném csinálta. Tudni akartam, hogy gondolt-e rám valaha is Emma, hogy beleszeretett-e valakibe, hogy születtek-e még gyermekei.

– Hol is kezdjem? Miért ne kezdjük a nagyszüleiddel? Ġanna és Fredu. Mennyire emlékszel Ġannára?

– Nem, miért pont a nagyszülőkkel kezdjük? Kezdjük velünk. Magával és velem, Cathy nagynénivel és az ő Dennisével.

– Dennisszel? Cathyvel? Nem, még ne.

– Akkor kezdjük azzal, amikor lelépett? Amikor ott hagyott a közlekedőben, abban a csendben. Kezdjük onnan.

– Akkor menjünk inkább egy kicsit visszább. Kezdjük onnan, amikor két rendőrbiztos kopogott az ajtónkon.

– Biztosok?

– Szeretnéd, ha egyszerűen rendőrt mondanék?

– Mintegy.

– Megkérdezték, én vagyok-e Emma Barbara. Azt mondtam, igen. „Mrs. Emma Barbara?”, kérdezték. „Igen”, feleltem. Kezdjük onnan, Amanda. Cathytől, Catherine-től, Kittytől, K. Penzától.

– Azt hittem, onnan kezdjük, amikor lelépett tőlünk.

– Röviddel azután mentem el, hogy két rendőrbiztos kopogott a házunk bejárati ajtaján.

Esetlen és petyhüdt volt ez a nő. Felcsippentette a szavakat a szélüknél fogva, kicsit tartogatta, majd a műfogsorával lassan majszolni kezdte, mintha csak szárított marhahúst rágcsálna. Slampos és elzsírosodott, ilyen volt Emma. Elnyomott egy cigarettát, és másikra gyújtott. Ujjaival babrált és matatott, azokkal a szomorú, sárga ujjakkal. Rossz ruhák. Feketével tarkított ősz haj. Fehér derengésben fénylő arc, mely mintha táncolna. Kiloccsantott valamit, majd feltörölte, papucsban csoszogva. Gondolatai nem tudtak egy témánál elidőzni, belekezdett valamibe, majd témát váltott, végül valami teljes másról kezdve beszélni. Nyálcseppeket szórt a csészéjébe, miközben cuppogva beszélt. Ilyen volt a mama.

– Miért nem kezdjük inkább a nagyival?

Úgyhogy a nagyival kezdtük. De rögtön Cathy nagynénémre ugrott, majd Robertre, a papára. Utána zavarodottság vett erőt rajta, hirtelen felállt a székéből, ami azt jelentette, hogy elfáradt.

Egyszer lejátszottam neki egy felvételt az iPhone-omon. A felvételen mi ketten együtt olvastunk. Ez volt az egyetlen, amit valaha megtartottam, és amelyet Mario, Matteo barátja konvertált át nekem mp3-formátumra. Az álla leesett.

– Hadd hallgassam meg még egyszer!

Úgyhogy újra és újra és újra meghallgattuk. Nem volt túl hosszú. 8 perc és 42 másodperc.

– Mennyi idős voltam akkor?

– Azt hiszem, hét körül.

– Csak gondolja?

– Annyi vagy akörül… elég biztos vagyok benne… de tudod, elég régen volt már.

– Nem sokkal azelőtt, hogy elment.

– Akkoriban lehetett, azt hiszem, igen.

– De maga beszél rajta, igaz?

– Nem, nem én vagyok.

– Nem maga?

– Nem, nem lehetek én.

– Egész idő alatt azt hittem, hogy a maga hangját hallom. De akkor ki az?

– Ez Cathy.

– Az lehetetlen!

– Neki volt diktafonja. Az interjúkhoz használta.

– Biztos benne, hogy ez nem a maga hangja?

– Cathy. Ez Cathy.

Két látogatás között elgondolkodtam, vajon tényleg többet akarok-e tudni ezekről a nőkről, akiket a kanapé melletti kávézóasztalon álló képekről ismerek. Egyre több kétségem támadt, hogy valóban az alapjaitól újra akarom-e írni a gyermekkorom történetét. Egész életemben egy olyan anyát láttam magam előtt álmaimban, aki a semmibe bámul, és róla kezdtem el saját történeteket kitalálni, melyeket hol így, hogy úgy változtattam meg, és az innen-onnan összegyűjtött töredékekre alapozva azt gondoltam, amit csak akartam, és melyhez az egyetlen megmaradt felvételen hallható, testétől megfosztott hangot képzeltem hozzá.

– Tudod, tényleg örülnék, ha találkoznál Johnnal!

– Lehet, hogy inkább nem szeretnék.

– Ne mondd ezt, Amanda, John nagyon kedves ember.

– Erről nem tudok véleményt mondani. Lévén, hogy sosem láttam.

– Ma fontos tennivalója akadt. Másként bemutattam volna.

És John helyett inkább Mozartot és az operát mutatta meg nekem, és koncerteket, könyveket, Għargħurt.

– De miért éppen Għargħur? – kérdeztem tőle.

– Szent Juliansban nem lehet megkerülni a tengert. Mindenhonnan látni, érzed az illatát, mindenhol hallani a hangját.

És ő meg akart szabadulni a tengertől. Attól az azúr tágasságtól.

– Innen fentről olyan, mintha valaki üveg mögé zárta volna. Szerinted nem, Amanda? Nézd, milyen messze van, milyen csöndes és nyugodt. Mozdulatlan.

El kellett felejtenie az illatát, a hangját, a csöndjét. El kellett felejtenie a Spinola-öböl színeit, a tengerparti nyüzsgést. El kellett felejtenie, hogyan ropogott talpa alatt a só minden alkalommal, amikor egy-egy vihar után lement a sziklákhoz.

– Engem is el kellett felejtenie, Emma Barbara?

– Amanda, ne bolondozz.

Ha el akarsz jutni abba az utcába, ahol Emma Barbara él, először le kell menned a Triq Fidiel Zarbon, majd el kell haladnod a Triq San Ġorġ mellett, végül balra térve rá kell fordulnod a Triq Kromb il-Baħarra. Ez egy istenverte sikátor, ami sehova sem vezet. A sikátorok öreganyja, öreg, mint sokan az ott és a szomszédos két utcában lakók közül. Bizonyos napokon szinte kitölti a Għargħur egyetlen pékségéből áradó kenyérillat, máskor pedig a völgyben lévő farm bűze árasztja el. Az utca régi házai között néhányat sosem tataroztak. Hagyták, hogy a köveket kikezdje a betegség, és olyan történetek morzsalékává hulljanak szét, melyek vének és elnyűttek, mint maguk a házak. A sós kövek fellazították az őket összefogó maltert. Amikor a hol zöldre, hol kékre, olykor barna keretben fehérre festett, nagyritkán alumíniumból készült bejárati ajtókat megnyitották, a dupla falak közé szorult sötét és nyirok áradt ki rajtuk. Emma háza nyirkosságot és a Figarót, füstöt és cigarettabűzt, a Don Giovannit és egy légiónyi ördögöt lehelt ki magából az utcára.

Szeretett a kicsi, viharvert fülkécskéikbe szorult Madonnák és Szent Bertalanok pillantásától kísérten végigsétálni az öreg utcákon. Kedvence a Triq Għaxqet l-Għajn és az alatt nyújtózó Wied id-Dis volt. Minden reggel, miközben a Triq Kromb il-Baħar még álomba burkolózott, és a sikátor sötétséget gőzölt, Emma Barbara elindult otthonról, elsétált a Triq il-Ġnien irányába, majd a Għaxqet l-Għajn felé fordult. Hol az egyik, hol a másik oldalán haladva járta be a még hajnali harmattól nyálkás utcát.

– Ezt a helyet nevezik Anċirietkának, de mi, kívülállók, A világ tetejének hívjuk. Amikor a végére érek, leülök a padomra – szeretek így gondolni rá –, rágyújtok egy cigarettára, és várom a napfelkeltét.

Igyekezett minden nap megtenni ezt az utat. A távolból kémlelni a tengert.

– Messziről szeretem nézni. Néha lemegyek a Żellieqa felé, nézd, arra, el a kápolna mellett, el a Palota mellett, le a Madliena híd felé. Ott érek ki, ahol a völgyet elborítják a társasházak, mint valami terjedő kiütés. Igyekszem nem nézni a sebhelyekre. Csak a zöldre és a nyers kőre. Néha lebandukolok egészen a völgy aljába, egészen addig, amíg már nem látom azokat a borzalmas épületeket.

Püffedt és alaktalan lábával, elnehezült légzésével sem mulasztott el egyetlen reggeli sétát sem. Johntól megtanulta értékelni a sziklák csendjét, és megtanulta belélegezni az illatukat. És megtanulta tőle, hogyan kell alázattal megfigyelni a vidék hangjait. Anyja temetése után Emma nagy, fehér lepedőkkel fedte le a St Julianban, a Triq Lapsiban álló ház bútorait, még egyszer utoljára bezárta az ajtót, és Għargħurba ment, hogy ott éljen. Soha többé nem ment a halál szagának közelébe sem.

Ami engem illet, én mindössze néhány hónappal papa halála után bekopogtam hozzá.

– Barbara asszony?

– Igen.

– Emma Barbara?

– Igen.

– Én vagyok az… Amanda vagyok.

– …

– Én vagyok, Amanda Barbara. Nem ismer meg?

– …

– Mama?

– …

– Beenged, vagy itt fogunk kint állni a hidegben?

Csak néhány alkalommal voltam a mamánál, de a dolgok az alatt is egyre bonyolultabbakká váltak. Nem éppen ez volt a szándékom. Nem én ösztökéltem, hogy olyan dolgokat mondjon el nekem, amelyeket nem akartam hallani. De ő elmondta. Azt mondta, hogy valakit megölt. Úgy értem… próbáld meg elképzelni milyen érzés megtudnod, hogy az anyád megölt egy embert. Engem már akkor is elönt a megbánás, ha egy kicsi hangyát agyontaposok, miközben ő, ez a padján üldögélő petyhüdt csoroszlya hirtelen felemeli tekintetét a tengerről, hogy egyenesen a szemembe nézzen, és kimondja… csak így… puff… mintha csak a legérdektelenebb dolgot mondaná, amit ember kimondhat, miközben egy padon ülve a tengert bámulja.

– Ugye viccelsz! – mondtam.

– A legkevésbé sem, drágám.

– Ugyan már, ma’!

– Ott találták meg, valahol azon a részen.

– Kit?

– A Tommyt.

– Nem tudlak követni. Komolyan, nem értem, miről beszélsz.

– Tommyt, Ġina férjét.

– Nem vagyok biztos benne, hogy szeretnék ilyesmiről hallani.

– Ott lent valahol. Két napba tellett nekik, hogy megtalálják a szegény mukit.

– Úgy érted, Tommyt…

– Mm hmm.

– Lezuhant?

– Ó, nem, nem zuhant le, Amanda drágám!

– Akkor mi?

– Nem figyelsz rám? Mondom, hogy én…

– Lennél szíves nem használni azt a szót még egyszer?

– Megijedtél tőlem?

– Őszintén szólva, nem igazán akarom tudni.

– De nem lenne jobb, ha tudnád?

– Mit tudnék?

– Tommyról…

– Szóval lelökted? Erről van szó?

– Nem egészen.

– Szerintem ennyi baromság elég egy napra, nem gondolod?

– Azt akartam, hogy tőlem halld.

– Úgy érted, van más is, aki tud erről, és elmondhatná nekem?

– Fogalmam sincs, ki tudhat még róla.

– Ugye egy pillanatig sem gondolod, hogy mindezt elhiszem neked?

– Drágám, márpedig én ezt mondtam, nem? Meg akartad ismerni az anyádat, és én mondom neked, hogy az anyád két férfit meggyilkolt.

– És úgy gondolod, hogy ez olyasmi, amit muszáj elmondanod a lányodnak, akit huszonöt éve nem láttál?

– Ezt nem tudom, Amanda, de vagy elmondom neked a teljes történetet, vagy megelégszel a felével.

– De akkor hogyhogy nem vagy börtönben?

– Miért gondolod, hogy mindenkit elkapnak, aki gyilkol?

– Hagyjuk ezt a maszlagot, jó?

– Végül is az az ember sincs börtönben, aki Cathyt gyilkolta meg.

– Tudod, hirtelen nem érzem túl jól magam.

– És tudod mit, a legkisebb mértékben sem bántam meg.

– Lenne egy javaslatom.

– Nem akarod elhinni, igaz?

– Pontosan miért akarod ezt elmondani nekem?

– Egyszerűen csak elmondom, ħanini.

– Soha többé ne szólíts ħanininek.

– Az igazat mondom neked. Tudnod kell róla, nem?

– Úgy gondolod? Hogy tudnom kell az igazat? Úgy értem, azt, hogy megöltél valakit… amitől egy olyan ember leszármazottja leszek, aki… én… én azt hiszem, jobb lesz, ha többé nem találkozunk, és próbáljuk meg elfelejteni, amit az imént mondtál nekem. Ha elment az eszed, én semmilyen módon nem akarok részt venni az őrületedben. Papának igaza volt, ő mondta, hogy nem szabad megkeresnem téged. Azt mondta, boszorkányok leszármazottja vagy.

– Mintha nem értenéd a lényeget. Éppen azt akartam mondani, milyen jó, hogy a papával maradtál.

Tommyról mesélt nekem, hogy egy állat volt, terrorizált másokat, és ő gyűlölte.

– Ugyan már, az nem elég ok arra, hogy megöljünk egy embert.

– De nem Tommy esetében; Deltás Tommytól mindenki félt. Tommy mindenben benne volt, mindenben cinkos volt… meg kell értened…

– Mit?

– De kezdem úgy látni, Amanda, hogy nem itt kellett volna kezdenem. Meg kell tudnod az egész történetet. Most, hogy újra találkoztunk… és te akartál jönni, nem én kerestelek téged… most, hogy megtaláltál, muszáj megtudnod a teljes igazságot. Meg kell tudnod, hogy anyádban nem volt meg az, ami a felnevelésedhez kellett volna, hogy miért hagyott ott Roberttel, hogy hogyan halt meg Cathy, és miért halt meg, és akkor saját magad vonhatod le a következtetéseidet arról, hogy miért öltem meg Tommyt és Dennist.

– Nézd, magunk közt miért nem mondjuk egyszerűen úgy, hogy kiszálltak?

– Lehet, hogy nem tudok minden részletet felidézni, de ha van egy kis türelmed…

– Lehet, hogy nem akarom, hogy legyen.

– Biztos vagy benne, ħanini?