részlet

© Maczó Balázs, 2023
Fotók © Bujnovszky Tamás, Fáryné Szalatnyay Judit, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Köszönjük a Fortepan és a BTM Kiscelli Múzeum hozzájárulását fényképeik közléséhez.

A projekt a Budapest 150 emlékév részeként, a Pro Cultura Urbis Közalapítvány anyagi támogatásával valósul meg.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 359 9
ISSN 2939 8851

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Helfrich Judit
Borító- és kötetterv: Herbszt László
Műszaki vezető: Dubecz Andrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Az utca története

Népszínház utca 15.

Népszínház utca 17.

Népszínház utca 19.

Népszínház utca 21.

Tolnai Lajos utca 4.

Népszínház utca 25.

Népszínház utca 20.

Népszínház utca 22.

Népszínház utca 31.

Népszínház utca 35.

Népszínház utca 37.

Népszínház utca 32.

Népszínház utca 47.

Népszínház utca 49.

Népszínház utca 40.

Népszínház utca 46. és 59.

Búcsúzóul

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Előszó

Ahhoz, hogy ma a Népszínház utcában sétáljunk, kell némi bátorság. Az utca elején állomásozó buszok és villamosok külvárosi hangulatot teremtenek, amit aztán fokoz a kétes alakok jelenléte. Némelyik ház homlokzata eléggé lerobbant, és nem lepődünk meg azon sem, ha megbotlik a lábunk egy szemétkupacban. Pedig az 1910-es évek Budapestjének legmodernebb utcájában vagyunk, ahol nemcsak lakni volt sikk, de idejárni vásárolni vagy igénybe venni valamilyen szolgáltatást is. A házak homlokzatai szinte vetekednek egymással: melyik a legbátrabb, legnagyobb, legkreatívabb, egyszóval: melyik a legmodernebb. Az itteni bérháztulajdonosok városszerte azzal reprezentáltak, hogy ki tudja megfizetni a legnevesebb tervezőt, akitől rendre ötletes, újszerű építészeti megoldásokat vártak el.

A Népszínház utcának ráadásul nagyon karakteres az utcaképe. Budapesten viszonylag ritka, hogy egy útra nem merőlegesen, hanem hegyesszögben csatlakozzanak a szomszédos utcák, ide pedig szinte mindegyik keresztutca így érkezik. Ennek következtében különleges saroktelkek keletkeztek, amelyeken az építészek igazán szembeötlőt alkothattak. Tulajdonképpen ez a látvány volt az, ami ennek a sétának a megrendezésére és e könyv megírására ösztönzött. Amikor először jártam a Népszínház utcában, egyből megragadott a sok sarokház, amelyeket tüzetesebben megismerve kiderült, hogy tulajdonképpen ez az utca nem más, mint az 1910-es évek legnevesebb építészeinek bemutatkozó tárháza.

A Népszínház utcának mindig megvolt ez az egyszerre csábító és taszító kettőssége: a kávéházakból kiszűrődő dallamoktól hangos, a gyönyörű és kvalitásos épületekkel tarkított és az itt lakó hírességek jelenlétének köszönhető nagypolgári környezet mellé egy proletár, lázadó, a társadalmi feszültségeket az utcai harcok szintjéig megélő külső józsefvárosi hangulat társult.

Egy 1915-ös tudósítás így ír a Népszínház utcai kávéházakról: „A Népszínház-utcában is sűrűn találhatók a kávéházak. Majdnem mindegyikben női zenekar gyönyörködteti a hallgatóságot, amely mindig több künn az utcán, mint bent.” (Világ, 1915. szeptember 3.)

Ez a miliő a maga korában, de még az 1940-es években is megedzette és nyitottá tette a környékbelieket, aminek máig ható hozománya az erős helyi öntudat és az ebből fakadó tenni akarás. Hiszem, hogy a Népszínház utca emiatt lesz egyszer újra Budapest legvagányabb utcája.

Az utca története

A múltmesélést provokatívan azzal is indíthatnám, hogy a Népszínház utca története a disznóólakkal kezdődött. Ez persze túlzás, de tény, hogy az utca fejlődéstörténetében meghatározó szerepük volt a sertéseknek… is. A dolog úgy alakulhatott, hogy a 19. század közepéig teljesen bevett szokás volt, hogy a külvárosokban (körülbelül a mai Kiskörúton túli területen) az emberek háztáji tartásban disznókat is neveltek az udvarukban. Ám a város fejlődésével, az 1860-as években hatóságilag megtiltották a vámvonalon (mai Orczy út – Fiumei út) belül a disznótartást, s így a gazdák kénytelenek voltak kitelepíteni az állataikat a város akkori szélére. A mai II. János Pál pápa tér környékén egymás mellett sorakoztak a disznóólak, és az erre vezető út egyre jelentősebb forgalmat generált. Beszédes adat az is, hogy a Népszínház utcát már 1838-tól Borstenviehhändlergassénak hívták, 1850-től pedig Sertéskereskedő utca volt a neve.

A disznótartás amúgy igen nagy üzlet volt akkortájt. Pest egyre inkább az ország és Kelet-Európa számottevő élelmiszer-kereskedő városának számított, amely maga is saját sertéstelepet tartott fenn.

Több ezer élő állatot értékesítettek, ebből finanszírozta a város többek között a Vigadó építését is. Lám, a sertéstenyészet és a kultúra így találkozik egymással…

Persze az utca kialakulásának a történetében nem csak a disznók játszottak szerepet. Tulajdonképpen ez az útvonal már a 18. századtól kezdve létezett, ugyanis összekötötte Pest városát Rákoskeresztúrral. Erre utal az út korábbi elnevezése is: Kereszturer Weg, vagyis Keresztúri út. A mai Teleki tér területe a város tulajdonában állt, és miután a 19. század elején rendezték a lapályos területet, itt jelölték ki az állatvásárok helyét. A mostani Népszínház utca ezt a piacteret kapcsolta össze a várossal, és annak megfelelően alakult a megnevezése is, hogy a különböző korokban jellemzően milyen állatot bocsátottak itt áruba. Eleinte Baromvásár utcának nevezték, majd Sertéskereskedő, Sertésvásár utcának, de a 19. század elején Hentes utcának is hívták, amiből arra következtethetünk, hogy az állatokat nemcsak lábról árusították errefelé, hanem bizony fel is dolgozták.

Johann v. Lipszky: Pest-Buda belterületének áttekintő térképe, 1810. Az Y-ban elágazó út jobb oldala a mai Népszínház utca
BTM Kiscelli Múzeum Térkép-, Kézirat- és Nyomtatványtár

A 18. század végén a vámvonalon kívüli mezőségre telepítették ki a sertéstartást, majd a 19. században a kereskedelmi célzatú „sertésszállástelep” még tovább vándorolt: a tanács újabb rendeletére a Gyáli út és az úgynevezett Sertés-tavak közötti térségre helyezték át a disznótelepet, sőt Pest városa felépítette a saját sertéstelepét is ezen a területen. Az 1850-es évektől a vasút megkönnyítette a szállítást, így idővel a telep a kőbányai állomás közelébe költözött át. (Ez ellen az addig nyugodt, szőlőtermő terület környékén élők és az itt „kéjlakot” – szabadidős házat – birtokló tulajdonosok persze azonnal tüntetni kezdtek, sikeresen. Így a disznótartóknak újra vándorútra kellett kelniük.) A város ekkor elhatározta, hogy a „húsfogyasztás szükségletének folytonos és jutányos fedezhetése és a kereskedelem fejlődése, különösen a már nagyobb mérvet nyert sertéskereskedésnek Pest város határábani maradandó megtelepedhetése és fölvirágoztatása tekintetében” állandó sertés- és szarvasmarhapiacot létesít, ahol mind a tenyésztés, mind az eladás „közrendőri tekintetből is összpontosítva lesz” (Fővárosi Közlöny, 1910. november 15.). Így került a telep 1858-ban Kőbányára, a Pest–Szolnok vasútvonal mellé, egy szekérútra. A város mellett további tizenegy civil vásárolt itt sertésállást. A telkek eladásából befolyt összegből is fedezték a Vigadó megépítését. A terület az ország legnagyobb sertéskereskedelmi központjává vált. A Fővárosi Közlöny fent idézett lapszáma szerint 1870-ben 588 860 darab állatot tartottak itt nyilván, 1894-ben a forgalom elérte a kétmillió forintot.

Ha már a megnevezéseknél tartunk, a „Népszínház utca” is nagyon kifejező. 1875-ben nyílt meg a mai Blaha Lujza téren a Népszínház (később Nemzeti Színház), így hát az innen induló utcát már az építési munkálatok idején, 1874-ben az intézményről nevezték el. Érdekes, hogy odáig az utca névadásában az volt a meghatározó, ahová vezetett a külvárosban, most pedig a készülő belvárosi objektum vált igazodási ponttá. 1918-ban történt ugyan egy kísérlet az utca – amely eredetileg a Szent Rókus Kórháztól, vagyis az akkori Flór, mai Márkus Emília utcától indult – Blaha Lujzára való átkeresztelésére, ám végül a városvezetés inkább a színház körül a Nagykörút miatti városrendezéskor kialakított teresedést nevezte el a nagy színésznőről, az utca pedig maradt Népszínház utca. Amikor aztán a Blaha Lujza tér 1919-ben önálló közterületté vált, a Népszínház utca első telkeit kisajátították, így alakult ki az a máig fennálló helyzet, hogy a Népszínház utca számozása 7-tel, illetve 4-gyel kezdődik, az 1–5. és a 2. számot pedig a téren lévő épületek (a Corvin Áruház, a sajtóház és a színház) tartották meg.

A Népszínház épülete, mellette, mögötte a környékre akkoriban jellemző földszintes házakkal.
Fortepan, Budapest Főváros Levéltára

No de hogy is nézett ki ez a környék korábban? Józsefváros – ahogyan Terézváros és Ferencváros is – a 18. század folyamán alakult ki. Nevét 1777-ben kapta az uralkodó, Mária Terézia fia, a későbbi II. József után. A városrészen több fontos útvonal haladt keresztül, amelyek az ország különböző pontjai felé vezettek. A mai Népszínház utca Rákoskeresztúr és azon keresztül az Alföld felé vezetett. Ez idő tájt még nem álltak itt házak. A Kerepesre vezető út (a mostani Rákóczi út) torkolatánál 1711 óta ott állt a Szent Rókushoz címzett kápolna. Mellette 1798-ban nyílt meg a Szent Rókus Kórház, amely szegénykórházból vált közkórházzá. Emögött (a mai Blaha Lujza téren) a 18. század végén egy agyagbánya tátongott. A mai Népszínház utca körülbelül a Kiss József utcáig volt beépítve, a bal oldalon majorságok, jobbra Józsefváros földszintes, falusias házai sorakoztak. Azokon túl homokos síkság terült el. Ennek a rendezésekor aztán 1785-ben ide költöztették át a mai Erzsébet térről az állatvásárt. Ez kétségkívül nagy forgalmat generált a területen. A hentesek mellett jellemzően fogadók nyíltak az utca mentén, amelyek a vásározók igényeit szolgálták ki. Az sem véletlen, hogy a Népszínház utca két keresztutcáját is a fuvarosokról nevezték el (Nagy Fuvaros utca, Kis Fuvaros utca). A vásár közelsége vonzott bizonyos foglalkozásokat, s e szakmák művelői jellemzően itt, a vásártér körül telepedtek le. Bérkocsisok, kerékgyártók, asztalosok, kocsifényezők, lakatosok, bádogosok stb. lakóhelye volt ez a külső józsefvárosi rész, ami kifejezetten kedvező volt abból a szempontból, hogy az itteni telekméret lehetővé tette műhelyek létesítését is. A 20. századig ez a kispolgári miliő jellemezte a városrészt.

Az 1838-as árvíz szinte az egész Józsefvárost elárasztotta. A külső területeken álló, főleg vályogból épült házak romba dőltek. Az újjáépítés – ami városrendezéssel is együtt járt – után ugrásszerűen megnőtt a terület lakossága, ami annak is volt köszönhető, hogy a belvárosból rengetegen költöztek ebbe az egyre jobban fejlődő új városrészbe.

A 19. század második felétől alakult ki a kerület jellegzetes szerkezete: a Nemzeti Múzeum körül az arisztokrácia és a mágnásosztály építtette fel előkelő palotáit, kifelé haladva az őket kiszolgáló társadalmi réteg lakónegyede következett, majd a Nagykörúton túl továbbra is a kisiparosok, kereskedők (bér)házai emelkedtek. Ez az iparoséletmód azonban egyre terhesebbé vált a fejlődő város számára, ugyanis a vele járó épített környezet kellemetlenné tette a területet. A közvilágítást errefelé az átlagosan 50-50 méterenként pislákoló gázlámpa jelentette, a makadámutakat (sárba döngölt folyami kő) por és sár fedte mindenhol. Ráadásul a Nagykörút kiépítésével ezek a külső részek egyre inkább belvárosnak számítottak már. A rendezés érdekében a 20. század első éveiben szóba került például az is, hogy felszámolják a Kerepesi úti temetőt, és a helyén új lakónegyedet alakítsanak ki, hogy odaköltöztessék a kisiparosokat.

A város növekedésével a fogadók helyét az 1870-es évektől bérházak váltották fel. Az utca legöregebbjei ma a Népszínház utca 26. (1872), valamint a 15. (1880 körül) és a 12. számú ház. (1887–1888). Az első városrendezésre pedig 1908-ig kellett várni. Miután felépült a Népszínház, kifejezett cél volt, hogy legalább az első keresztutcáig megszépítsék a színház környezetét. 1908-ban aztán – a kor elvárásainak megfelelően – megpróbálták a csatlakozó utcákat derékszögesíteni, inkább kevesebb, mint több sikerrel. Hál’ istennek. A 19. század második felében alakult ki az a városképi ideál, hogy a szép az, amikor az utcák párhuzamosak és merőlegesek egymással, s végig lehet látni rajtuk, mint egy sugárúton, esetleg a távolban az utca perspektivikus képét egy látványos épület, objektum, szobor zárja le. Erre törekedtek volna a Népszínház utca esetében is, és bár néhány saroktelek csücskét kisajátították, a keresztutcák továbbra is meglehetősen hegyesszögűek maradtak. Így máig élvezhetjük az eredeti, Budapesten egyedülálló utcaképet.

A Népszínház épülete a Nagykörút kiépítése után. Jobbra egy ma már nem létező földszintes ház a Népszínház utca elejéről
Klösz György felvétele, Fortepan, Budapest Főváros Levéltára

A városrendezés olyan további dolgokra terjedt (volna) ki, mint például az utca villanyvilágítása, a teljes útszakasz (közel 1 kilométer) csatornázása. Ezeken kívül a tágabb környezet szabályozásakor felmerült, hogy a mai II. János Pál pápa tér mentén húzódó gázgyárat kitelepítik innen, és a főváros tulajdonában lévő telkeket (mai Teleki és II. János Pál pápa tér) bérházakkal építik be. Ennek az ötletnek volt az egyik eleme a Kerepesi úti temető – imént említett – felszámolása és beépítése is. A Szent Rókus Kórház bontása esetén a kerület egyházi központját tervezték ott létrehozni, annál is inkább, mert ezt üdvösnek vélték a jelentős számú szlovák kisebbség elmagyarosítása végett (amihez a magyar nyelvű misézés szolgálhatott eszközül).

1908-ra elkészült az utca új burkolata: kifejezetten ügyeltek arra, hogy a forgalmasabb kereszteződésekben zajcsökkentés céljából fakocka betétet vagy tömörített aszfaltot alkalmazzanak. Lezárult a csatornaépítés és a vízvezeték-hálózat modernizálása is, valamint telefonkábelt is fektettek az úttest alá. Quittner Zsigmond javaslata, miszerint az utca torkolata és a Népszínház épülete között létesüljön egy virágos park, nem valósult meg.

Egy régi tanúépület az újonnan kialakított Blaha Lujza téren. Ez a hangulat jellemezte a Népszínház utcát is a városrendezésig.
Klösz György felvétele, 1893. BTM Kiscelli Múzeum Fényképgyűjtemény

Ennek talán az lehetett az oka, hogy a Népszínház utca és a József körút kereszteződése akkoriban a város legneuralgikusabb pontja volt. Itt ugyanis két technika találkozott egymással: az alsó- és a felsővezetékes villamos. És hogy mi ezzel a probléma? A Nagykörúton és az egész pesti városrészben alsóvezetékes rendszerrel üzemeltek a közlekedő villamosok, vagyis a járművek az alsó áramszedőjükkel vették fel az áramot. Akkoriban ez volt a bevett szokás szerte Európában. Amikor viszont 1893-tól a főváros engedélyével elkezdte kiépíteni a Népszínház utcai villamosvonalat a Budapesti Villamos Városi Vasút Rt., azt felsővezetékes áramszedővel alakították ki. A bajok akkor kezdődtek, amikor ez a szerelvény kiért a körútra, és onnan továbbhaladt volna. Itt ugyanis hosszas percek átalakításával át kellett váltani a kocsikat a felsőről az alsó áramszedésre…

A Népszínház utca 14-es számú ház az 1900-as évek legelején. Az út még rendezetlen, terméskővel van burkolva.
Magántulajdon

A Népszínház utca első tömegközlekedési járata egy gőzmozdony (!) volt.

Az 1889-ben induló első vonal a mai Márkus Emília utcától az Új Köztemetőig vezetett, és azon túl, hogy a járat utasszállító funkciót látott el, a Szent Rókus Kórház halottait is ez vitte ki a temetőbe. Természetesen az utóbbi célú szerelvényeken a civil utasok szállítása tilos volt.

Gőzvontatású „villamos kocsi” érkezik a Népszínház utca felől a mai Blaha Lujza térre, 1893.
Klösz György felvétele, BTM Kiscelli Múzeum Fényképgyűjtemény

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Ubuntu Mono – Ubuntu Font Licence v1.0