részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hal Hershfield: Your Future Self – How To Make Tomorrow Better Today

Copyright © 2023 by Hal Hershfield

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, USA.

All rights reserved.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 414 4

Jennifernek, Hayesnek és Smithnek,

akik segítenek értékelni a jelent és a jövőt

Tartalom

Bevezető

I. AZ ELŐTTÜNK ÁLLÓ ÚT – Kik vagyunk, miközben az időben utazunk?

1. „Ugyanazok” maradunk az idő múlásával?

2. A jövőbeli önmagam valóban – én vagyok?

3. A kapcsolat jövőbeli önmagunkkal

II. TURBULENCIA – A hibák megértése, amiket a jelenből a jövő felé vezető úton elkövetünk

4. A járat lekésése

5. Pocsék utazástervezés

6. Rossz ruhák csomagolása

III. LANDOLÁS – Megoldások a jelen és a jövő közötti útvonal kisimítására

7. Hozd közelebb a jövőt

8. Tartsd az irányt

9. Tedd könnyebbé a jelent

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

Bevezető

Egy sűrű erdőben sétálva hirtelen kovácsoltvas kapu előtt találod magad. A réginek tűnő táblán a következő felirat áll: „Út a jövőbe.” A túloldalon kavicsos út vezet be az erdőbe. Győz a kíváncsiságod, ezért úgy döntesz, követed.

Kinyitod a kaput, és elindulsz az ösvényen, de azonnal észreveszed, hogy a levegő hirtelen lehűlt. Hamarosan visszajutsz saját lakóhelyedre, de húsz évet előreutaztál az időben. A házadhoz érve látod, hogy valaki kilép az ajtón, és szembetalálod magad – saját magaddal. Vagyis saját magad húsz évvel idősebb változatával, aki magán viseli az eltelt idő nyomait. A derekadra felkúszott néhány extra kiló, az arcod ráncosabb, és a testtartásod is megváltozott.

Ahogy közelebb lépsz jövőbeli önmagadhoz, eszedbe jutnak a lehetséges beszédtémák. Mintha újra felvennéd a kapcsolatot egy régi baráttal, akit évek óta nem láttál: nem tudod eldönteni, mit kérdezz meg tőle elsőként.

Kétségtelenül vannak kérdéseid a feleségeddel és a gyerekeiddel kapcsolatban, és hogy a világ hogyan változott meg körülötted, nem beszélve az elmúlt húsz év pletykáiról. A kérdések listáján előkelő helyet foglalnak el az egészségi állapotra, a pénzre, a karrierre és a személyes boldogságra vonatkozók. Hogy mit tanultál meg az életben, és miként éltél, hogy büszke lehess magadra. Hol találtad meg az értelmet és a vidámságot? Mit bántál meg? Miben csalódtál? Milyen örökséget hagysz magad után?

De várj: mielőtt elkezded faggatni jövőbeli önmagad, érdemes egy pillanatra átgondolni, mennyit is akarsz valójában tudni életed elkövetkező húsz évéről. Vannak a jövődnek olyan aspektusai, amelyeknek szerinted inkább titokban kellene maradniuk? És ami a legfontosabb, hogyan fogja a jövőbeli önmagaddal lefolytatott beszélgetés megváltoztatni a mai életedet és gondolkodásodat, miután visszatértél a kapun keresztül?

A fent leírt forgatókönyv Ted Chiang A kereskedő és az alkimista kapuja című kisregényén alapul, amelyben a narrátor – egy kereskedő – meglátogat egy alkimistát, akinek van – mint ahogy a cím is sugallja – egy mágikus kapuja, amely lehetővé teszi a találkozást a múltbeli, a jelenlegi és a jövőbeli önmagával.1 Bár a történet sci-fi, el szoktam olvastatni hallgatóimmal a Kaliforniai Egyetemen, amikor a racionális és intuitív döntéshozatalról van szó. Túlzott lelkesedésemben még a barátaimmal és a családtagjaimmal is elolvastattam.

Azért tettem, mert a történet zseniálisan világít rá az időutazás fogalmára, amiben az emberek meglepően jók. Persze nem úgy, ahogy a szereplők számtalan tudományos-fantasztikus regényben, hanem fejben.

Mert itt a dolog legmeglepőbb része: már át is léptél a mágikus kapun.

Amikor a képalkotó eljárások még gyerekcipőben jártak, a kutatók gyakran töltötték az idejüket alapvető – de kritikus fontosságú – kérdésekkel. Az egyik ez volt: mi történik az agyunkban, amikor egyszerűen csak pihenünk, és nem gondolunk semmi specifikus dologra? Megkértek embereket, hogy feküdjenek mozdulatlanul egy érzékelőkészülékben, és nyugtassák le a tudatukat. A vizsgálatot végző kutatók arra számítottak, hogy az agyi aktivitás ilyenkor egy üres táblára fog hasonlítani, valami olyasmire, amit akkor látsz, ha kikapcsolod a tévét. Így fedezték fel azt, amit ma „alapértelmezett hálózatnak” nevezünk.2

Az alapértelmezett hálózat akkor lép működésbe, amikor a prezentációra gondolunk, amelyiken éppen dolgozunk… amiről eszünkbe jut, hogyan fogja befolyásolni ez a prezentáció a karrierlehetőségeinket… amiről eszünkbe jut, hogy – uh – elfelejtettünk elküldeni a prezentációval kapcsolatos egyik kutatást a kollégánknak, pedig megígértük… amiről eszünkbe jut a másik dolog, amit meg kell tennünk (még ma!). És hirtelen felrémlik, hogy üdvözlőlapot kell vásárolnunk apánk jövő heti születésnapjára, ami felidézi bennünk, milyen apa is volt ő gyerekkorunkban. Egy pillanat múlva pedig már arra gondolunk, tíz év múlva mit fogunk tanítani saját gyerekeinknek, amikor elérik a serdülőkort.

Gondolataink alig néhány másodperc leforgása alatt eljutottak a jelenből a közeli vagy a távoli jövőbe, majd vissza a jelenbe, onnan a múltba, újra a távoli jövőbe – ezt nevezik mentális időutazásnak. Olyan könnyen megy számunkra, hogy gyakran nem is értékeljük a jelentőségét; elvégre amikor csak pihenünk, alapértelmezett hálózataink aktívan támogatják mentális utazásainkat. Ám ez a fajta időutazási képesség lehet „az emberi intelligencia meghatározó tulajdonsága” – ahogy Steven Johnson írta a New York Timesban.3 Martin Seligman pszichológus és szerzőtársa, John Tierney ennél tovább is mentek. Szerintük fajunkat az különbözteti meg a többitől, hogy „képes mérlegelni a jövőt: ugyanis a lehetőségeink fontolgatása fejleszt minket”.4

Időnként szándékosan vállalkozunk efféle időutazásra. Vegyük például Shawdi Rahbart. 2020. május 6-án leült az íróasztalához, hogy megírjon egy levelet a kapcsolatairól és a boldogság kutatásáról. Ez nem szabványos naplóbejegyzés volt, és nem is egy közeli barátjának írt. A levelet saját magának küldte, egy évvel későbbi kézbesítéssel. Rahbar egyike volt annak a több mint tizennyolcezer embernek azon a napon (és tízmilliónak összesen), akik a népszerű FutureMe platformon levelet írtak maguknak.5 Az alkalmazás mintája az általános iskolás korunkban használt időkapszula volt – amibe leveleket, képeket és más emléktárgyakat rejtettünk, hogy aztán elássuk, és csak öt vagy tíz év múlva bontsuk fel újra.

A FutureMe-n elküldött levelek rengeteg érzelmet és témát ölelnek fel. Némelyik tele van a választás miatti szorongással („Annyira félek. Rettegek. Annyi út van az életben, és nem tudom, melyik az enyém.”).6 Mások bátorítást nyújtanak („De azt akarom, hogy tudd: én mindig itt leszek, hogy felvidítsalak.”).7 És van, amelyik csak vicces („Kedves jövőbeli énem, tudod, mi a különbség kettőnk között? Hogy te öregebb vagy.”).8

Ami egykor gimnáziumi beavatási szertartás volt – leveleket írtunk magunknak az első évben, hogy aztán érettségi után elolvassuk –, az új jelentőséget kapott a Covid–19-járvány idején. Gyanítom, hogy sokkal több ember volt kíváncsi rá, mit tartogat a jövő, mint korábban bármikor. És az emberek talán még jobban ki akarták használni ezt a rövid szünetet az életükben, hogy módosítsák jövőbeli önmaguk útvonalait.

Matt Sly, a FutureMe alapítója nemrég azt mondta nekem, azért indította az oldalt, mert általános iskolás korában írt egy levelet húszéves önmagának, de nagyot csalódott, amikor húszéves korában nem kapta meg. Miért nem küldte el neki egykori tanára? Elgondolkodott, milyen lenne, ha lehetséges volna a kommunikáció jelenlegi és a jövőbeli önmaga között. A honlap a mindannyiunkban jelen lévő kíváncsiságra épít. Bár ez csupán egy költségvetés nélküli mellékprojekt volt Sly számára, a FutureMe forgalma a 2019-es napi négyezer levélről egy év alatt robbanásszerűen huszonötezerre emelkedett – az emberek megpróbáltak perspektívába kerülni az életükkel, és kapcsolatot létesíteni azzal a személlyel, akivé a jövőben válni fognak. Csak 2020-ban több mint huszonötmillió levelet küldtek el; nyilvánvalóan úgy vélték, hogy a jövő sokuk számára csábító lehetőségeket tartogat (de a levélírás, ahogy azt a 7. fejezetben részletesebben is megbeszéljük, e vágy kifejezésének csupán az egyik eszköze).

Kutatásom annak megértésére fókuszál, hogy ez az időutazó képesség – még ha csak saját elménkben működik is – hogyan képes segíteni nekünk érzelmeink menedzselésében, és miként tudja javítani döntéseinket az igazán fontos dolgokban, mint például a pénzügyeink és az egészségünk. Ez csak két olyan terület, ahol a mai énünk ellentétbe kerülhet hosszú távú kívánságainkkal. A költségvetésünkön túlmutató, szebb autót szeretnénk; vágyunk arra az extra koktélra vagy a csodálatosan kinéző desszertre. Ugyanakkor pénzügyi stabilitást akarunk, és jó egészséget.

Azonban a múltbéli, jelenlegi és jövőbeli énünk közötti kapcsolat erősítésével új perspektívát is kaphatunk azzal kapcsolatban, mi az igazán fontos – és ez segíthet létrehozni azt a jövőt, amit szeretnénk magunknak. Lényegében ez ennek a könyvnek az egyik fő témája.

Csak mert az időutazás a fejünkben jön létre, még nem jelenti azt, hogy nem képes megváltoztatni a jövőt. Az, hogy hogyan gondolkodsz a jövődről, hatalmas hatással lehet a jelenlegi és a jövőbeli énedre.

Oké, de mit értek pontosan a „jövőbeli éned” alatt? Az észszerűség azt diktálja, hogy életünk során csupán egyetlen énünk van. Elvégre mindvégig megtartjuk a keresztnevünket, az emlékeinket, rokonszenveink és ellenszenveink nagy részét. Igen, a sejtjeink lecserélődnek, az ízlésünk folyamatosan alakul, a barátságok is változnak, az arcunk pedig öregszik, de akkor is „vagyunk, akik vagyunk”. A kutatásaim azonban egészen mást mondanak: ahelyett hogy lenne egy központi énünk, valójában különféle, eltérő ének halmaza vagyunk. Te igazából egy mi vagy.

Gondolj csak bele, milyen különböző módokon éljük az életünket: van egy éjszakai énünk, aki sokáig fent marad tévét nézni. De van egy reggeli énünk is, aki kutyát sétáltat, elmegy az edzőterembe, vagy szorongva várja a nap folyamán kibontakozó eseményeket. Általánosabban fogalmazva, nyilvánvalóan látjuk jelenlegi önmagunkat, aktuális munkánkat, ismerőseinket és barátainkat. És emlékszünk egy másik énünkre tíz évvel korábbról, amikor iskolába jártunk, vagy éppen elhelyezkedtünk a munkaerőpiacon. És könnyedén el tudjuk képzelni egy újabb önmagunkat tíz vagy huszonöt év múlva, sokkal több tapasztalattal, szakértelemmel és érzelmi érettséggel.

Amikor jövőbeli önmagunkra gondolunk, időutazásunk módjának részletei nagy jelentőséggel bírhatnak. Ha öt év múlva egészséges és fitt akarok lenni, hogy továbbra is aktívan játszhassak a gyerekeimmel, akkor valószínűleg olyan jövőbeli önmagamat képzelem el, aki körülbelül öt évvel idősebb a mostani énemnél. A mostani és akkori időpont között azonban rengeteg jövőbeli én létezik.9 Egyes pszichológusok szerint nagyon fontos, hogy a jövőbeli énnek vannak-e olyan aspektusai, amelyek relevánsak a mostani cselekedeteim szempontjából. Például lehetséges, hogy úgy döntök, hogy az egészségessé válás folyamatának egyik része, hogy holnap reggel elmegyek futni. A reggeli énem nem annyira idegen számomra, mint az öt évvel későbbi, de még így is lehetséges, hogy nehezen tudok kapcsolatot létesíteni a holnap reggeli énem érzéseivel (és talán ő sem akar az enyéimmel, amikor beállítom az órát 5:30-ra!). Annak érdekében, hogy felkeljek és elinduljak futni, rá kell kapcsolódnom a holnap reggeli énem érzéseire – fáradt lesz, kótyagos és nem akar kikelni az ágyból? Másképp fogalmazva, hogyan segíthetek a holnapi önmagamnak motiváltnak maradni? Segítene például, ha beprogramoznám a kávéfőzőt, hogy 5:25-kor kapcsoljon be?

A fő tanulság, hogy ha megtanulod, hogyan utazz hatékonyan az időben, akkor könnyebben tudod kezelni különféle jövőbeli énjeidet, és ez segíthet jobb jövőt építeni.

A jótékonysági szervezetek marketingesei megtanították nekünk, hogy minél színesebben és élénkebben ábrázolják az embereket, annál nagyobb eséllyel fogunk nekik pénzt adni. Vajon rá tudunk venni másokat, hogy hasonlóan élénken képzeljék el jövőbeli önmagukat?

Az egyik megoldás: kutatásaim során képeket mutattam embereknek jövőbeli önmagukról. Fogtuk az alanyok átlagos fotóit, és átfuttattuk őket egy szoftveren, amelyik létrehozta digitálisan megöregített avatárjukat. Szimulálta az öregedéssel együtt járó jellegzetes jegyeket: a haj őszülését, a fülcimpák megereszkedését, a szem alatti táskákat.

És az élményt még életszerűbbé tettük azzal, hogy virtuálisvalóság-projekciók révén az alanyok találkozhattak magukkal egy virtuális tükörben. A résztvevők egyik felének jelenlegi önmagát mutattuk meg, a másiknak a jövőbelit. Utána kitöltettünk velük egy kérdőívet. Azok, akik a jövőbeli önmagukkal találkoztak, sokkal több pénzt tettek képzeletbeli megtakarítási számlájukra, mint a többiek.10 Azóta több ezer emberen végeztem el ugyanezt a tesztet, és gondosan rögzítettem, milyen döntéseket hoztak kemény munkával megszerzett dollárjaikkal és centjeikkel kapcsolatban.11

Ez csak az egyik lehetséges megoldás, de ebből is leszűrhető egy nagy tanulság: ahhoz, hogy ma jobb döntéseket hozzunk jövőbeli boldogságunk érdekében, meg kell találnunk a módját, hogy csökkentsük a távolságot mostani és jövőbeli önmagunk között. Könnyebbé kell tennünk az időutazást, hogy átsegítsük magunkat azon a mágikus kapun. Ez ennek a könyvnek a célja.

Az időgép feltalálása helyett inkább arra szeretnék megoldást nyújtani, hogy jobban megértsük, miként gondolkodunk önmagunkról életünk folyamán. A könyv első része ismerteti az utazás mögötti filozófiát és tudományt. Miközben a távoli jövőkben utazgatunk – legalábbis fejben –, reményeim szerint meg tudlak győzni arról, hogy jövőbeli énjeink talán különböző változatait reprezentálják annak az embernek, akik ma vagyunk. Állandóságra törekszünk, ezért az az elképzelés, hogy az időben elszórva talán több verzió is létezhet önmagunkból, valószínűleg kiábrándító. Azonban továbbra is fenntartom, hogy az elmélet, miszerint jövőbeli énjeink különböző emberek, végeredményben megnyugtató. Ha ezeket a távoli énjeinket úgy kezeljük, mint ha közeli ismerőseink lennének – olyan emberek, akikkel törődünk, akiket szeretünk és támogatunk –, akkor elkezdhetünk döntéseket hozni a nevükben, ami most és a jövőben is javíthat az életünkön.

De ugyanezt az elméletet – hogy jövőbeli énjeink „mások” – használhatjuk arra is, hogy jobban megértsük, miért vallunk olyan gyakran kudarcot céljaink elérésével. Erről szól a könyv második része. Itt ismertetek három gyakori „időutazós” hibát, amit el szoktunk követni. „Lekéssük a gépet”, vagyis túlságosan kötődünk a jelenlegi problémáinkhoz, és egyáltalán nem elmélkedünk a jövőn. „Rosszul tervezzük meg az utazást”, azaz csak felszínesen tekintünk előre, és nem gondolunk bele mélyebben, hogyan is fog kinézni a jövő. És végül „rossz ruhákat csomagolunk”, ami azt jelenti, hogy túl erősen támaszkodunk jelenlegi önmagunk érzéseire és körülményeire, és ezeket kivetítjük jövőbeli önmagunkra, aki talán nem is ugyanúgy fog érezni.

Természetesen egy dolog felismerni a hibáinkat, és egészen más tenni is valamit velük. Az utolsó rész ezért a megoldásokról szól – a megoldásokról, amelyek célja simává tenni az utazást a jelenből a jövőbe. Itt azokra a módszerekre összpontosítok, amelyekkel jövőbeli önmagunkat közelebb húzhatjuk a jelenlegihez, és amelyek segíthetnek nekünk „tartani az irányt”. De a jobb holnap megteremtésének nem csak a fájdalomról kellene szólnia, ezért ismertetek olyan technikákat is, amelyekkel a jelen áldozatait sokkal könnyebb meghozni. Ugyanakkor csaknem ugyanennyire fontos, hogy időnként megünnepeljük a jelent a jobb ma és holnap szolgálatában.

Chiang sci-fi történetében a kereskedő csalódottan tudja meg, hogy az utazás a kapun keresztül nem teszi lehetővé számára a jövő megváltoztatását. Az alkimista azonban megjegyzi, hogy az időben történő előreutazással legalább megismerheti a jövőt.

Mi viszont tovább mehetünk ennél. Azzal, hogy reflektálunk a lehetséges jövőbeli énjeinkre, terveket is készíthetünk nekik. Alakíthatjuk, megváltoztathatjuk őket.

A sorsod nincs elrendeltetve. Egyáltalán nincs.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Tomka Eszter

Tördelés Váraljai Nóra

Borítóterv Somogyi Péter

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Overpass – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License