Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET A civilizátorok

III. FEJEZET A Shen

IV. FEJEZET. Őrültség

V. FEJEZET A nagy Shen születésnapján

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Karl May

MANDARINOK ORSZÁGÁBAN

fordította:
Farkas Emőd

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-462-7 EPUB
ISBN 978-963-559-463-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1901

első magyar kiadás:
1915 körül

a mű eredeti címe:
Und Friede auf Erden

a borító Sascha Schneider (1870 – 1927)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

Én Sejjid Omár vagyok! Mily büszkén hangzott ez, s milyen bizonyító erejű kézmozdulat volt az, amellyel e szavakat kísérte. Én Sejjid Omár vagyok, annyit akart ez jelenteni, hogy én Omár úr, tanult és írástudó ivadéka vagyok a prófétának, aki kedvence Allahnak. Az én nevem minden személyes előnyömmel együtt be van vezetve a mekkai szent családfájába, azért van jogom arra, hogy zöld köpenyeget és zöld turbánt viseljek. Ha meghalok síremlékem lapját zöldre fogják festeni és a hetedik menny kapuja azonnal kinyílik előttem. Tiszteljetek tehát!

De hát mi is volt tulajdonképpen ez a Sejjid Omár? Egy szamárhajcsár! Ott volt az állomása Kairóban az Esbekijén, szemben a Kontinental szállodával, ahol én laktam. Szép és erős testalkatú, alig húszéves ifjú, aki nyomban feltűnt nekem állandó komolyságával és mozdulatainak veleszületett méltóságával. Erkélyemről szívesen elnézegettem őt és ha lent a kávéház forraszán kávémat szürcsölgettem, beszédét is hallottam. Ámbár tekintetének szintén ravasz vonása volt, mint általában minden szamárhajcsárénak, de nem volt tolakodó s üzletét olyformán vezette, mintha az iránt, akit szamarával kiszolgált, igen különös kegyet tanúsított volna. A lehető legkevesebbet érintkezett a társaival, s ha azok emiatt gúnyolták, vagy bosszantani akarták, megvetően csak ennyit mondott. Én Sejjid Omár vagyok! Ma egy idegen alkudozni akart vele, lekicsinylőn mondta: Én Sejjid Omár vagyok, tüstént hátat fordított neki s az illetővel már egyáltalán nem állott szóba.

Az ilyenekkel érte el azt, hogy különös érdeklődést tanúsítottam iránta, ámbár nekem semmi alkalmam sem volt arra, hogy szolgálatát igénybe vegyem. De a pillantások tudvalévőén vonzzák egymást.

Észrevettem, hogy ő is gyakran átpillantott hozzám. Nyugtalannak látszott, ha ebéd és vacsora után rögtön nem jelentem meg a tornászon és ahányszor csak kimenőben elhaladtam mellette, ámbár úgy tettem, mintha ügyet se vetnék rá, ő tiszteletteljesen hátralépett, s kezét a mellére téve hallgatagon üdvözölt.

Attól az asztaltól balra, ahol étkezni szoktam, eddig nem ült senki, tegnaptól fogva azonban két idegen foglalta el a szomszédos asztalt, akik általános feltűnést keltettek. Kínaiak voltak mégpedig apa és fia. Ezt beszélgetésükből vettem ki, de elárulta ezt hasonlatosságuk is. Nem hazai viseletben, hanem francia szabású fehér utazó ruhában voltak.

Mindjárt, amint tegnap az étterembe léptek, feltűnt nekem az a szinte megindító figyelmesség, szolgálatkészség, mélyen átérzett, szívélyes és őszinte tisztelet, amelyet a fiú apja iránt tanúsított. Egészen a szokásaink szerint étkeztek még pedig oly ügyesen és kifogástalanul, hogy a vendégek közül némelyik példát vehettek volna tőlük.

Az a pincér, aki engem kiszolgált, a külön borravaló reményében fülembe súgta:

- Monsieur Fu és monsieur Tsi Kínából. Most Párizsból jönnek s valószínűleg rokonok.

- Így jelentették be magukat?

- Nem, hanem a portás mondta.

Mivel a kínai nyelvben a Fu apát, a Tsi pedig fiút jelent, s a kínaiak tudták, hogy itt senki sem beszéli nyelvüket, előttem nyilvánvaló volt, hogy ők a vendégkönyvbe csak, mint apa és fiú írták be magukat, titkon még ravaszul mosolyogtak is magukban, hogy a szállodában ezt a két szót az ő vezetéknévüknek tartják. A személyzettel franciául beszéltek még pedig oly kitűnően, hogy erre csak évekig tartó gyakorlat tehette képesekké őket.

A vendégek vacsora után tényként állapították meg, hogy a két kínai, Kanton tartományból való, másodszor nagybácsi és unokaöccs, harmadszor pedig Párizsból jöttek, hogy ott kínai árukkal üzleteket kössenek. Én azonban nem hihettem, hogy ez a titokzatos és kellemes külsejű monsieur Fu kereskedő lenne, akinek egész törekvése csak az, hogy olcsó legyezőket és vázákat jó áron adjon el Párizsban.

A véletlen olyan jó volt hozzám, hogy titkon mindjárt másnap bepillantást engedett nekem e rejtélyességbe. Másnap lakásom erkélyén ültem s levelet írtam, amint egyszerre csak észreveszem, hogy a két kínai Sejjid Omárhoz lép. Ez még egy szamárról gondoskodott, s velük együtt elnyargalt. Csakhamar ezután porolni kezdtek alattam. Nem a szobaleány porolt, hanem egy kínai szolga, aki egy bőröndöt nyitott ki s a benne lévő ruhadarabokat kiszedve azokat porolta és kefélte. Közvetlenül alattam történt a dolog, tehát jól láthattam mindent.

A szolga ezután egy kisebb táskát nyitott ki s a benne lévő tárgyakat nagy óvatossággal rendezte, amiből azt következtettem, hogy ezeknek szokatlanul nagy értékük lehet.

Közben a szolga óvatosan nézett körül, hogy a szomszédos balkonokról nem nézi-e őt valaki. E bőrönd tartalma tehát olyasmi lehetett, amiről nem volt szabad mindenkinek tudnia.

Éppen most volt a kezében egy selyemöv, amelyen egy rubintokkal kirakott arany csatt fénylett. Ilyen övét csak első- és másodrangú mandarinok viselhetnek. Ezután egy putsut (hímzett mell- és hátcímer) pillantottam meg nála, amelynek hímzése egy gólyát ábrázolt Egy gólyás lánc és egy pávatoll után olyan hivatalnoki kalap került elő, amelyet csak nyáron viselnek s ezért Kínában „meleg” kalapnak mondják. Sima, piros, virágdísz nélküli korállgomb volt rajta. Gólyás láncot a mandarinok csak az elsőtől az ötödik rangosztályig viselhetnek. A pávatollak különös kitüntetések jelei, de a korállgombot csak az elsőrangú mandarinok hordhatják. Ezek vagy polgári, vagy katonai mandarinok. Az előbbieknek gólyával díszített putsutjuk van, az utóbbiaknak ehhez hasonló pajzsuk, de egyszarvúnak a képével.

A polgári mandarinokat jobban tisztelik, mint a katonaiakat. Azt tapasztaltam tehát, hogy monsieur Fu, mert csak őt illethették ezek a kitüntetések, elsőrangú polgári mandarin, de feltettem magamban, hogy ezt a fölfedezésemet senkinek sem árulom el. Egyebet nem láthattam, mert a fülem mellé dugott ceruza véletlenül leesett, s éppen a szolga előtt pottyant az erkély karfájára.

A kínai ijedt kiáltásban tört ki, gyorsan összepakolt mindent s a következő pillanatban eltűnt. Ez az ijedt kiáltás is bizonysága volt annak, hogy urai nem akarták elárulni kilétüket. Tavasz volt, amikor a khamzsin évente ötven napig kellemetlen vendége Egyiptomnak. Ez a száraz, forró délnyugati szél, amely a sivatag forró homokját magával viszi, ha erősebben lép föl, olyan bágyasztóan hat, hogy úgy a bennszülött, mint az idegen mindent kerül ilyenkor, ami testi megerőltetéssel jár. Egy nappal az imént elmondott felfedezés után ez a szél roppant bágyasztóan rohant le Gizehről és Aryandról. Az utcák üresek voltak és a kávéházak előtt annyira látogatott terek még az asr, vagyis a mindennapi estiimádság idején is egészen néptelenek voltak. Én már régen megszoktam a khamzsint s Dzsebel Mokattamba akartam lovagolni. Mokattam és Dzsebel Giyussi látképe leírhatatlanul szép, kivált naplementekor s a khamzsinból fölkavart porfátyolban. Épp, amikor útra indultam, egy csomó utas érkezett a szállodába, akik között feltűnt nekem egy szürke ruhás és kék fátyolos fiatal hölgy, aki a vele együtt kiszálló úrhoz néhány angol szót intézett. Ritkán hallottam még ilyen mély, kedves csengésű és rokonszenves althangot.

Kedvenc helyemre egy sziklapadhoz mentem, a régi, romokban heverő Giyussi-mosé közelében. A napot félig elrejtette a csillogó, narancsszínű köd. Mint a szendergés közben bevégezetlenül maradna, úgy feküdtek mélyen a lábam alatt a mamelukok sírjai. Az alabástrom mesétől le Kasr el Ainig és az ősi Anir Ibn el As-től lefelé egészen az Zahirig a minaretek ezer kőbe vésett strófája zengett Allah trónja felé. A Masr el Atikon át a megszentségtelenítéshez hasonlóan, gőzbárka vágtatott fölfelé Heluannok és a sivatag szélein, meg a csatornamezők zöld pázsitja mögött piramisok nyúltak az ég felé, mint egy a fáraóknak az örökkévalóságtól való félelmükben megdermedt, halálos gondolatai. Élet és halál, múlt és jelen egyesülve, a sivatag szélétől belenyúl és mégis ifjú szépségében és melegségében tárult elém el Kahira, a győzedelmes, amely Bagdad és Damaszkusz mellett oly kedves nekem, mint egyetlen más városa sem a Keletnek. Itt a királysírok és Sina közelében oly gondolatok támadtak bennem, amiként kár lett volna, ha elvesznek. Ezért ceruzát és papirost vettem elő. Akkoriban „Gondolatok a mennyről” című könyvemen dolgoztam, amelynek időközben az első kötete már meg is jelent. Ez a könyv is egyik oka volt annak, amely engem mostani utazásomra késztetett. Aki az emberiség lelkéről verseket akar írni s aki igazságos akar lenni a népek iránt, annak nem szabad azt hinnie, hogy ehhez való gondolatait a hideg és önző nyugati országokban gyűjtheti össze, hanem el kell mennie oda, ahol maga az Isten szállt le a földre és angyalai bebizonyították az embereknek, hogy egyetlen esetet, még pedig Szodoma és Gomora pusztulását kivéve, az ő égi szeretetükért csak rút hálátlanságot arattak.

Ott, ahol Palesztina csupasz kövei ismét kenyérre változnak, ahol Mammon szobra nemcsak halkon zeng, hanem világosan beszél is, ahol Pison, Gihon, Phrat és Hidekel közt a paradicsomnak még most is üdvözítő eszméje ismét életre költ, ott kell lennie az embernek, ott kell néznie, figyelnie külsőleg és belsőleg és akkor, ha a csöndes, holdas éjen a Nílus hullámaiból ugyanazt a kijelentést hallottunk, mint a Tigris habjaiból és a minaret körül ugyanaz a szelíd suttogás cseng, amelyet egykor Éliás a Karmelen hallott, akkor világos lesz az emberi lélek előtt, hogy egészen ugyanazon strófák is megint fülünkbe csengenek, amelyeket egykor a Kelet kezdett költeni, a Nyugat pedig mint az Isten és a felebaráti szeretet költeményét fejezte be.

Kedvet kaptam, hogy ezeket és ezekhez hasonló gondolataimat szavakba öltöztessem, de nem juthattam hozzá, mert félbe szakítottak. A sziklás útról a kis szamárpaták élénk ügetése hallatszott. Amint körülnéztem, a már említett szürke ruhás hölgyet és azt az urat vettem észre, akivel néhány szót váltott. A harmadik egy levantei volt, aki tolmácsul tolta föl magát. Ezek a teljesen tudatlan s minden idegen szót elferdítő emberek valóságos kínszenvedést okoznak a közönséges turistáknak, akiknek nincs elég tapasztalatuk, sem elég ismeretük arra, hogy lerázhassák a nyakukról. Ezeket a levanteieket a tisztességes és jellemes arabok megvetik s mivel többnyire keresztények, az arabokat pedig saját életük tanítja meg arra, hogy az ember erkölcsi értékére milyen nagy befolyással van a vallás, ezért nagyon is hajlandók arra ezt a megvetésüket az egész kereszténységre kiterjesszék.

A negyedik személy Sejjid Omár, a szamárhajcsár volt, aki olyan méltóságosan lovagolt a három ember mellett, mintha ő a legfőbb közöttük. A tolmács, amint engem megpillantott, mellém lovagolt, leszállott és egy magával hozott takarót téritett a földre egészen mellettem. Majd megfordult és odakiáltott Sejjid Omárnak:

- Ez a fickó éppen a legjobb helyen ül. Ez egy francia, mert kecskeszakálla van. Jöjj és kergesd el innen!

- Vigyázz, - felelte a szamárhajcsár. - Ha arabul tud, megérti, mit mondtál.

- Ez arabul?! Nem látod, hogy a butaság vigyorog ki a szeméből. Ez még az anyanyelvén sem beszél jól. Tudom én ezt, mert franciául beszéltem vele. Tolmácsnak akart felfogadni, de én nem álltam kötélnek, mert mindjárt láttam, hogy egy szegény flótás, aki azonkívül még fösvény is. Kergesd el, ez a hely, ami embereinknek kell.

Sejjid egy utánozhatatlan, beszélő kézmozdulattal felelte: - Nem vagyok szolgád s Allah és az én foglalkozásom megtiltja nekem, hogy udvariatlan legyek. Ha te, mint keresztény és görög goromba lehetsz, azzal én nem törődöm. Én Sejjid Omár vagyok, ezt jegyezd meg magadnak.

A levantei, akit én tolakodásáért egyszer már lovaglóostorommal fenyegettem meg, bosszúból a szamárhajcsár segítségével talán belém mert volna kötni, de nélküle, mint a legtöbb hozzá hasonló, gyáva volt hozzá. Csakhogy bosszanthasson tehát, az idegeneket éppen mellém vezette, habár a Dzsebel Giyussi széles fennsíkján, ahol én egyedül voltam, ezer és ezer ember számára lett volna elég hely. Én azonban úgy tettem, mintha ez a kamasz csíny teljesen közömbösen hagyna. A hammar (szamárhajcsár) lesegítette az utazókat a szamarakról. Ezután a takaróra ültek anélkül, hogy engem üdvözöltek, vagy csak egy pillantásra is méltattak volna. Ez nem bántott engem. Természetes, hogy ezek után rám nézve ők sem voltak jelen és nyugodtan szívtam a cigarettámat, noha láttam, hogy a szél olykor a fiatal hölgy arcába fújja a füstöt. Oly közel ült hozzám, hogy kinyújtott kézzel elérhettem volna.

A tolmács most állásba vágva magát, elkezdte magyarázni az idegeneknek a körülöttünk fekvő panoráma szépségeit, de olyan angol nyelven, hogy a legerősebb répát kapa nélkül is kiránthatta volna vele. Egy ideig csak hallgatták, azután a hölgy megparancsolta neki, hogy hallgasson el, majd előhúzta a zsebéből piros kötésű könyvét, miközben az én meglepetésemre így szólt az idegen férfiúhoz.

- Megértetted őt apám? Én nem. Vegyük elő a Baedekert. A térkép többet fog mondani nekünk, mint amennyit ettől az arabtól tudhatunk. És beszéljünk németül, mert ezt nem érti meg.

Én tehát megtudtam, hogy az idegenek apa és leánya. De egyebet is megtudtam. Talán mert azt hitték, hogy nem tudok németül, vagy pedig mert jelenlétem teljesen közömbös volt előttük, minden tartózkodás nélkül beszéltek egymással, mintha csak az én helyemen nem volna semmi más, csak levegő.

Az apa meglehetős hosszú, simára borotvált, sovány úr volt, gondosan ápolt kézzel. Bár még egyáltalán nem ismertem, annyit már is megállapítottam arcvonásokból, hogy egyszer kimondott véleményótól, ha még olyan hamis is, nem egykönnyen lehet eltéríteni. Máskülönben lehetett ő kiváló férfin, de rám ezt a benyomást tette, hogy csalhatatlannak képzeli magát és az ilyen emberrel nehéz valamire menni. Leányát Marynak nevezte. Ennek a fátyla hátra volt vetve, kedves rózsás arcú, amelyen fényes, tiszta, s igen értelmes szempár ragyogott. Ha beszélt, mintha minden szava a létekből jött volna. Az apa amerikai volt, még pedig misszionárius, aki Kínába készült s leánya kisérte. Anyja, aki már meghalt, úgy látszik német nő volt. Londonon, Kölnön, Bécsen és Trieszten át jöttek Egyiptomba, hogy egy ideig itt maradjanak, aztán Indiába menjenek. Látszott rajtuk, hogy nem nagyon sietős az ütjük. Még nem ismerték a khamzsin hatását s annak dacára mindjárt ide lovagoltak, hogy láthassák Kairó környékét. És ennek a hatása olyan mély volt a leányra, hogy a bágyasztó szél sem lankasztotta el. A kiterített térképet a térdén tartotta s olykor egy-egy megjegyzést tett. Ebben a leánykában ritka és szokatlanul gazdag lelkiéletet sejtettem. Egyszer csaknem elárultam, hogy ráfigyelek. A nevemet említette.

- Tudod-e atyám, kire gondolok most? - szólt hozzá. - May Károlyra. Olvastam „Máhdi országában” című három kötetes művét és...

- Ne olvasd azokat az ostobaságokat attól a Maytől - szakította félbe gyorsan és morogva. - Ennek az írónak nincs egyebe, mint fantáziája s te tudod, mennyire ellenszenves előttem az ő lágy jámborsága. Hogy gondolhattál éppen most reá?

- Mert ő Kairót a Kelet kapujának nevezi s azt mondja, hogy ez a kapu már végelgyengülésben szenved s alig tud többé ellenállni a Nyugat befolyásának. Én ezt alig tudom elhinni. Én még nem láttam a Keletet, de szeretem és kívánom, hogy erősebbnek mutatkozzék, mint amilyennek te és mások tartják. Rám nézve egy alvó herceg ez egy összeomlott keleti királyvárnak épen maradt termében. Az a rendeltetése, hogy egy nyugati szűz felébressze őt. Ha aztán a kettő a Nyugat és a Kelet önzetlen szeretetben egyesül, a föld minden népe boldog lesz.

- Te egy olyan álmodozó vagy, mint anyád volt. A valóság azonban egész másképp fest, mint egy álomkép. Kelet adta nekünk a paradicsomot; a Megváltót azonban fölfeszitették itt és már a mai napig nem ismerik el azt, ami békére vezetne. Most mi jövünk, mint az ég követei, hogy elhozzuk neki ezt a békét. Ha elfogadja, legyen az övé, ha azonban eltaszítja magától, minden fáradozásunk dacára sem menthető meg. Tekints csak le s nézd, mi fekszik a lábad alatt. Minden, aminek még keleti az eredete, azon az úton van, hogy porba süllyedjen. Ez a város mindent, ami új, gyakorlati és jó, Nyugattól kapott. Ha a Kelet, mint te mondtad, mesebeli herceg, úgy az csak nekünk lehetséges, hogy álmából felébresszük. Egyedül mi válthatjuk meg. A te nyugati szüzed azonban csak a képzelet világából való.

- Képzelet! Talán ez a helyes kifejezés - mosolygott a leány. - Vannak emberek, akik azt mondják, hogy a képzeletnek világosabb és erősebben látó szeme van, mint az öregesen néző értelemnek.

- Oktatni akarsz?

- Nem, te annál sokkal tanultabb vagy. De te tudod, hogy mi most a Kelet kapuján kopogunk és ha valahol kopogtatnak, nem csak azt kell kérdezni: Mit akarsz itt? hanem azt is, hogy mit hoztál magaddal? Mert, hogy az ember elérje azt, amit akar, az valószínűleg nagyon is függ attól, hogy mit hoz magával.

- Jól van, gyermekem! Én hozom nekik a hitemet. Ez több, mint elég.

- Én pedig a szeretetemet, az én egész, teljes szeretetemet hozom nekik. Hogy ez nekik elég-e, nem tudom. De nekem nincs egyebem, amit nekik adhatok. De ezt a szeretetet szívesen adom nekik, végtelenül szívesen. A Kelet az emberi nem hazája. Nem érzed-e te is, mit tesz az, hazánk kapujánál állani. Keleten kél fel a világ napja. Csak a vallásod az, melyet neki hozol? Nem hozol neki semmi most?

- Álmodozások - felelte az apa. - Az én gyengeségem következménye ez, mert nem ellenőriztem szigorúbban a te olvasmányaidat. Az ezeregyéj alakjai és egyéb könyvek kísértenek benned. Te még gyermek vagy, de én férfi vagyok, akinek nem szabad álmodoznia, nekem komoly kötelességeket kell betöltenem. Gondolj fogadásomra, amelyet Burton tisztelendő úrral tettem Londonban, hogy ti. az első év végéig ötven felnőtt kínait téritek meg s erről a bizonyítványt is bemutatom.

- Ami e fogadás illeti, jobban szerettem volna, ha nem tetted volna. Nekem ez az érzésem, hogy mások boldogságát fogadás tárgyává tenni nem egyéb szentségtörésnél.

- Nem a boldogságról, hanem az én hittérítői sikereimről fogadtunk és én nyerni fogok, mert meggyőző erővel tudok beszélni. Nem tudom megérteni, hogy lehet valakinek más vallása, mint nekem, amely mégis csak az egyetlen és igazi. Nézd ezt a fiatal szamárhajcsárt. Az ő Allahja hamis isten, az ő Mohamedje hazug ember. Ahány torony nyúlik innen lentről a magasba, annyi moséba szeretnék lépni, hogy hangosan hirdessem: nincs más üdvözítő vallás a földön, csak a mienk. Miért térítenek meg olyan kevés pogányt? Mert a bátorság hiányzik belőlünk. Én egy kínai templomba lépek be anélkül, hogy a hitetleneknek a szemükbe ne vágjam, hogy ők pogányok, akik örökre elkárhoznak, ha csak meg nem tények. Én... de nézz oda, mit csinál ez az ember?

Sejjid Omárra mutatott, aki most olyasmit csinált, amit az amerikai még sohasem látott. A szamárhajcsár ugyanis mohamedán módra imádkozni készült. Levette a takarót szamaráról s azt szőnyegként terítette a földre Aztán kelet felé, arcával Mekka felé fordulva, két kezét ég felé emelte s így szólt:

- Allahu akbár, az Isten igen nagy!

Aztán lebocsátotta a kezét, jobbját a balba tette és folytatta:

- Dicsőség és hála neked Isten, az ég urának, a legkegyesebbnek, aki az ítélet napján uralkodik. Neked akarunk Szolgálni, hozzád akarunk könyörögni, hogy a helyes útra vezérelj, azoknak az útjára, akik a te kegyelmednek örvendeznek, nem pedig azokéra, akikre te haragszol és nem a tévelygők útjára.

Ez a szent falcba volt, a Korán első fejezete, amely minden imádságot megelőz. Ezt a rövid 112-ik fejezet követte, mely így szól:

- Mondd: Isten az egyetlen, az örök Isten, ő nem mutatkozik és nem teremtetett és semmi lény sem hasonló hozzá.

Majd térdére fektette a kezét, meghajtotta a fejét, háromszor meghajtotta magát és szólt:

- Allahu akbár! Dicsőítem az én uramnak, a nagynak a tökéletességét. Az Isten meghallgatja azt, aki hozzá fohászkodik. Hála neked ó, Uram!

Miután ismét fölegyenesedett, lassan térdre ereszkedett, kezét a térde előtt a földre fektette s a két karja közötti földet megcsókolta. Majd ismét fölemelte a fejét, de térdelő helyzetben maradt, majd hátrafelé dőlt csaknem a sarkáig s kezét a combjára tette. Miközben e szigorúan és pontosan előírt mozdulatokat tette, így fohászkodott:

- Allahu akbár! Dicsőítem az én Uramnak, a legmagasabbnak a tökéletességét. Az Isten igen nagy!

Most aztán egészen fölemelkedett, hogy állva folytassa, de nem juthatott hozzá, mert az amerikai most hirtelen felugrott, hozzárohant kezénél fogva elrántotta a szőnyegről és ezt kérdezte a tolmácstól:

- Ez az ember imádkozik?

- Igen - felelte a kérdezett.

- Mohamedánul?

- Igen.

- Mondja meg neki, hogy ezt én nem tűröm. Mondja meg neki, hogy én keresztény vagyok, hittérítő, aki a pogányokhoz megy, hogy őket megtérítse. Én nem tűrhetem, hogy jelenlétemben másképp, mint keresztény módra imádkozzanak. Hagyja abba azonnal!

A mohamedánoknál már az is bűn, ha az imádkozóhoz közel megy valaki. Az elképzelhetetlen, hogy szóljanak hozzá ezzel félbeszakítsák. Oly módon megzavarni pedig, ahogy azt a yankee tette, csak egy őrülttől, vagy egy halálos ellenségtől képzelhető el, aki így akarja megsérteni s ezt csak vérével moshatja le. És az teljesen mindegy, hogy milyen rangú az ájtatoskodó.

- A moséban és imádkozás közben mindenki egyenlő. Sejjid Omár szinte megdermedt a meglepetéstől, szeme azonban villámlott. Majd megkérdezte a tolmácstól, hogy mit mondott ez az idegen. A tolmács szorul szóra elmondta neki. Omár ekkor fölemelte a karját, hogy a sértegetőt megragadja, de uralkodott magán, ismét lebocsátotta a kezét, hátralépett, az amerikait félig megvető, félig szánakozó tekintettel mérte végig, a levegőbe kapta kezét, amely a legnagyobb lekicsinylés jele és a tolmácsnak ezt mondta:

Le akartam őt dobni erről a szikláról és az ő ellenállása semmi sem lett volna az én karom erejéhez képest; de én Sejjid Omár vagyok és nem akarom beszennyezni a kezemet ilyen nagy piszokkal. Minden pogánynak több esze van, mint ennek a nasraninak (keresztény), mondd meg ezt neki. Nekem nincs több szavam hozzá. A pénzt a szamárért neki ajándékozom! Azt én nem érintem meg. - Felvette a takarót, azt szürkéjére csatolta, s ügetve nyargalt el onnan. A tolmács közölte az idegekkel Omár üzenetét, mire a lány szemrehányóan mondta az apjának:

- Mit tettél? Én vissza akartalak téged tartani. De gyorsabb voltál nálam. Ez az arab nagyon tetszik nekem. Oly komoly, oly csendes és szerény volt. Imája megindított engem. Valóban kötelességednek tartottad, hogy félbeszakítsd őt?

- Természetesen. Rajtam kívül ne legyenek idegen istened - mondja a szentírás. Éliás leölette Baal papjait. Az ő buzgalma példaképe legyen mindazoknak, akik, mint hittérítők a pogányok közé mennek.

- Nem gondolod, hogy a mi Istenünk és Allah egy és ugyanaz?

- Akinek más hite van, annak más az istene is.

- De a szeretet, amelyről prédikálnotok kell, mégis csak…

- Hagyj fel ezzel a szeretettel, nem érted te azt - szakította félbe az apja duzzogva. - Először hiszek, azután szeretek; Nekünk szét kell mennünk minden világrészbe, hogy minden népet tanítsunk. Arról a szóról azonban, ami mi hirdetünk, azt mondja a biblia, hogy az a kalapács, amely a sziklákat széttöri, csak azzal tudunk imponálni a pogányoknak, ha a szó hatalmát megmutatjuk neki. És csak akkor, ha majd a mienk lesznek, ajándékozzuk meg őket a ml szeretetünkkel. Mi végre beláttuk, hogy csupán a szeretettel mily kevésre juthatunk. Bebizonyított tény, hogy újabb időben az iszlám nagyobb haladást tett, mint a kereszténység. A pogányság azé lesz, aki azt engedelmességre kényszeríti.

Ez oly keményen és határozottan hangzott, hogy a leány jobbnak tartotta hallgatni. Az, ami előbb lelkesítette, most közönyössé lett előtte és mivel az apja rossz hangulatban volt és szófukar lett, kérte őt, hogy térjenek vissza.

- Szívesen - egyezett bele az apja. - Itt úgyis nyomasztó a hőség s nem is tudom megérteni, hogy tudtad eddig is elviselni ennek a műveletlen és faragatlan embernek a gyötrelmes füstölését?

- Az bizonyos, hogy semmi se olyan ellenszenves, mint a dohányfüst, neki azonban úgy látszik, élvezet s én nem törődtem vele.

Ez önmegtagadás és szívjóság hallatára nagyon megbántam, hogy vissza nem tartottam magam a dohányzástól. Később örvendetes alkalmam volt arra, hogy mai szavaira élénken emlékeztessem őt.

Ellovagoltak, anélkül, hogy egy pillantásra is méltattak volna. Sajnáltam, hogy nem maradtak tovább, mert a nap most volt lemenőben és szerettem volna, ha a kedves, barátságos leány gyönyörködhetett volna benne. Különben az én lelkemet is beárnyékolta az az utálatos jelenet, amelynek szemtanúja voltam.