TARTALOMJEGYZÉK

Kezdetek

Első fejezet: Cassandra

Második fejezet: Anya

Harmadik fejezet: Egy összetört szív vallomása

Negyedik fejezet: Áruló

Ötödik fejezet: A játék neve

Reflektorfényben

Hatodik fejezet: Legjobb évek

Hetedik fejezet: Szupersztár

Nyolcadik fejezet: A boldogság egy pillangó

Kilencedik fejezet: Rossz románc

Tizedik fejezet: Napszemüveg

Tizenegyedik fejezet: Buta szőke

Tündöklés és bukás

Tizenkettedik fejezet: Mélyen lent

Tizenharmadik fejezet: Az elmém és én

Tizennegyedik fejezet: A múlt fuvallata

Tizenötödik fejezet: Exek és meglepetések

Tizenhatodik fejezet: Isten hozott New Yorkban!

Tizenhetedik fejezet: Tűzijáték

Tizennyolcadik fejezet: Mr. Tökéletes

Tizenkilencedik fejezet: Bonyolult

Huszadik fejezet: Fehér Ferrari

Huszonegyedik fejezet: Egy darab belőlem

Az eltűnt színésznő

Huszonkettedik fejezet: Mi folyik itt?

Huszonharmadik fejezet: Távol

Huszonnegyedik fejezet: Hétköznapi világ

Huszonötödik fejezet: Jó, ha van egy barátod

Huszonhatodik fejezet: Éjfél után

Huszonhetedik fejezet: A testőr

Huszonnyolcadik fejezet: A vég kezdete

Huszonkilencedik fejezet: Szex, hazugság, videó

Harmincadik fejezet: Rossz vér

Harmincegyedik fejezet: Bőr és csipke

Harminckettedik fejezet: Figyelmeztetés

Harmincharmadik fejezet: Kesztyűt fel!

Visszatérés

Harmincnegyedik fejezet: Otthon

Harmincötödik fejezet: A r***nc visszatért

Harminchatodik fejezet: Mesélj róla!

Harminchetedik fejezet: Egyedül

Harmincnyolcadik fejezet: Őrült

Harminckilencedik fejezet: A holnap nem jön el

Negyvenedik fejezet: Love story

Negyvenegyedik fejezet: Amíg a ház aludt

Negyvenkettedik fejezet: Vége

GAZDAG TAMÁS DÁVID

A RIVALDAFÉNY MÖGÖTT

Könyv Guru

Budapest, 2025

Az egész világ ismeri az arcát. Most elmondja, mi történt a színfalak mögött.

Cassandra „Cassie” Leigh tinédzserként vált ünnepelt sztárrá Hollywoodban. A kamerák imádták, a közönség rajongott érte. Kívülről minden tökéletesnek tűnt. A siker garantált volt.

A reflektorok fénye azonban nem mutatja meg, mi zajlik legbelül.

A csillogás mögött magány, csalódás, árulás és lelki sebek húzódnak.

Eltűnt, mert túl akarta élni.

Most visszatért és mindenről beszámol.

Senki nem tudja mit élt át, de ezúttal mindenki hallani fogja.

„Esküszöm, hogy nem szeretem a drámát, a dráma szeret engem.”

(Taylor Swift)

„Akkor jössz rá igazán, hogy kik a valódi barátaid, amikor botrányba keveredsz.”

(Elizabeth Taylor)

KEZDETEK

Első fejezet

CASSANDRA

RENATA SAWYER: Sziasztok, srácok, Rennie vagyok!

TOM RICHMOND: Én pedig Tom. Ez itt a Mesélj róla! podcast legújabb, évadzáró adása.

RENATA SAWYER: Ez alatt a nyolc hét alatt olyan hírességekkel beszélgettünk, akik a rivaldafény mögött fantasztikus emberek. Ebben a részben szintén egy ilyen sztárt fogunk bemutatni nektek. Sokan ismeritek őt a filmjeiből és a címlapokról. De ki is ő valójában? Erről fog ma mesélni nekünk… Cassie Leigh. (kiáltja a mikrofonba)

TOM RICHMOND: Néhány közérdekű infó, mielőtt belevágunk. Cassie Leigh tizenegy éves kora óta szerepel a közéletben. Az igazi hírnevet a Legjobb évek című közkedvelt tinisorozat hozta meg számára, amelyért kiérdemelte a közönségdíjat. Szerepelt még ezenkívül számos filmben. A Hanna négy arcában nyújtott alakításáért Golden Globe-díjat is kapott.

RENATA SAWYER: Köszönjük, hogy elfogadtad a meghívásunkat, Cassie. Isten hozott a Mesélj róla! podcastban!

CASSIE LEIGH: Sziasztok! Köszönöm, hogy itt lehetek!

TOM RICHMOND: Csapjunk bele a közepébe! Nemrég tértél vissza Magyarországról, nem is adtál interjút azóta. Miért döntöttél úgy, hogy eljössz hozzánk?

CASSIE LEIGH: Fiatalok százezrei hallgatnak benneteket, és a történetem talán segíthet nekik megérteni, milyen fontos, hogy legyen melletted valaki, akiben megbízhatsz, és aki őszintén szeret. Főleg, ha a rivaldafényben élsz.

RENATA SAWYER: Erős adás lesz, úgy érzem. Készítettünk be zsebkendőt, hisz tudjátok, gyakran eltörik nálunk a mécses. (nevet)

CASSIE LEIGH: Mivel szeretnétek kezdeni? A botrányokkal, a balesetemmel, az eltűnésemmel vagy a zaklatókkal?

TOM RICHMOND: Rennie a Legjobb években való szerepléseddel szeretne kezdeni. De szerintem haladjunk kronológiai sorrendben! Mesélj a gyerekkorodról!

CASSIE LEIGH: Ne aggódj, Rennie! A Legjobb évek előtt is volt néhány elég erős sztori, amelyről érdemes beszélni. (kacsint)

***

Nem sokra emlékszem kisgyermekkoromból. A kedvenc gumicukrom íze, a nagyapám ruháinak dohány- és mentolillata, anyám hetente változó színű manikűrje és a nevem története maradt meg.

Anya korán esett velem teherbe. Mindössze tizenhét éves volt. Nyárindító bulit tartottak az óceán partján. Nem tudom, hogy ismerte-e az apámat korábbról, mert sosem mesélt róla, én meg sosem faggattam.

Amikor a nagyanyám, Elizabeth Crawford, a félig magyar, félig amerikai származású színésznő értesült a dologról, nem fogadta kitörő örömmel a hírt. Részben a közvélemény, részben a lánya jövője miatt. Nem hibáztattam érte. A legjobbat akarta anyámnak, s bár nem a leghumánusabb eszközökkel hozta ezt a tudtára, anya sem volt egyszerű eset.

Ő a „majd én tudom mit csinálok, ne szólj bele az életembe”- korszakát élte, így miután a nagyi el akarta vinni egy klinikára, hogy elvetessen engem, megszökött. Felhívta a nagypapámat, a rocksztár Laurence Leigh-t, aki rögtön magához fogadta, a malibui sziklaszirten magasodó, padlótól plafonig ablakos házába.

A nagyszüleim válásáról egész Los Angeles hallott, így papának imponált, hogy anya őt kereste fel, ezzel odaszúrhatott a nagymamámnak. Anyám pont azt kedvelte az apjában, amit az anyjából hiányolt. Könnyedén vette az életet, és nem zavarta a köreit. Mint már említettem, rocksztár volt, aki turnéról turnéra járt. Ez korántsem volt meglepő.

Ötéves voltam, amikor a nagyapát elvitte a szívroham. Anya összetört. Azt mondta, hogy miattam tart csak ki. Éreztette, hogy szüksége van rám. Se előtte, se utána nem éreztem magamhoz olyan közel, mint akkor. Ketten voltunk a világ ellen Malibuban.

Naphosszat feküdtünk a kanapén, nagyapa antik, porlepte bakelitlemezeit hallgatva. Amikor anyám meghallotta az ABBA Cassandra című dalának fülbemászó sorait, könnyek szöktek a szemébe.

– Mi a baj, anya? Hiányzik a papa? – suttogtam a pokrócba, amivel betakartuk magunkat.

Fejét ingatva törölte a szemét a pulcsija ujjába.

– Eszembe jutott az este, amikor kitaláltam, hogy milyen nevet adjak neked. Már egy ideje gondolkodtam, bújtam a babanevek lexikonját, de egyik sem tetszett. Mindegyik olyan elcsépeltnek tűnt. Nagyapa éppen a turnézott, én pedig unatkoztam, így feltettem az első válogatáslemezt, ami a kezem ügyébe került – mondta. – Ez a dal szólt, és te olyan rúgkapálásba kezdtél a pocakomban, mint egy hisztis kölyök, akinek nem vették meg a legújabb játékot. Így lett a neved: Cassandra. – Szorosan ölelt. A szuszt is kiszorította belőlem.

De az unalom nemcsak arra vette rá anyát, hogy lemezeket hallgasson, és befonja a hajam. Még csak huszonegy éves volt. Nem volt aktuális párkapcsolata, a nagyapámtól egy rakás pénzt örökölt, és ott élt velem, egy óceánra néző házban, ami viharos éjszakákon egy kísértetkastélyra emlékeztetett. Le kellett foglalnia magát valamivel.

A kedvenc mexikói éttermünkbe menet megpillantott egy szórólapot egy villanypóznán, amelyen reklámfilmbe kerestek gyerekeket. Úgy érezte, megtalálta életének új értelmét. A menedzseremmé vált.

Még hatéves sem voltam, de már szerepeltem néhány egész bugyuta, gyermekded kisfilmben. Hosszas kutakodás után megtalálhatók a neten, de jobb, ha nem néz utána senki. Úgyis letagadom, hogy bármelyikben én lennék.

Anya imádta nézni, ahogy játszom, és mórikálom magam a tükör előtt. Azt mondta, hogy a lényem beragyogja a helyet, ahol megjelenek, és ezt súlyos hiba lenne rejtegetni. De azt hiszem, kicsit az is közrejátszott a dologban, hogy egyedül érezte magát, és a filmek által újra közelebb került a nagyanyámhoz, aki hiányzott neki, még ha magának sem vallotta be.

Anyát bébiszitterek és házvezetőnők nevelték fel, mert a nagyi forgatott, a nagypapa pedig turnézott. De a nagyi most már – ahogy saját maga fogalmazott – „öregedő színésznő” lett, így másra is volt ideje. Többek között rám is.

Elvárta, hogy minden héten kétszer, a három hálószobás brentwoodi házában vacsorázzunk. Ez mindaddig jól is működött, amíg be nem töltöttem a tizenegyet, és vissza nem hívtak egy akciófilm, a Hajsza meghallgatására.

Anyának értem kellett jönnie az iskolába, mert a megbeszélt délutáni helyett egy korábbi időpontra tették a próbafelvételt.

– Nem hiszem el, Cassandra! Miért nem tudsz jobban igyekezni? – kiabálta az iskola kétszárnyas bejáratából. Felhúzott szemöldökkel pislogott rám túlméretezett napszemüvege mögül. Tudtam, hogy mérges, mert csak olyankor szólított a teljes nevemen, ha rossz fát tettem a tűzre.

– Sietek, anya – feleltem. Bal kezemben az iskolatáskámat cipeltem, jobbomban a szövegkönyvet, s úgy igyekeztem lefelé az első emeleti lépcsőn, mely az aulába vezetett.

– Dehogy sietsz, hisz sétálsz!

A portás bácsi megvető tekintettel méregette anyát, és rosszallón csóválta a fejét.

– Kezdd el olvasni a szöveget, mert nem lesz időnk elpróbálni a jelenetet, olyan sokáig pakoltál!

– Oda fogunk érni, anya. Csomó időnk lesz, mire rám kerül a sor.

– Tizenhárom percünk van, de az út zöld hullámban is minimum tizenhat perc. Kezdj neki! – parancsolt rám ellentmondást nem tűrő hangon, miközben behajította a csomagtartóba a táskát.

Beültem az anyósülésre, bekapcsoltam a biztonsági övet, és fellapoztam a könyvet. Fotografikus memóriámnak köszönhetően már napokkal korábban megtanultam a szövegemet. De anya azt akarta, hogy olvassak, így hát olvastam.

Nem volt nagy szerep. Vidámparki jelenethez kerestek egy szőke kislányt, aki mindenáron fel akar jutni az óriáskerék tetejére, amelyre a rosszfiú is felült, akit a főszereplő keres. Mindössze nyolc sorom volt.

Anya szerint ez kezdésnek tökéletes. Már nemcsak reklámfilmeknél keresnek, hanem mozifilmeknél is gondolnak rám. Jobban felvillanyozta a meghallgatás, mint engem, de azt szerettem volna, hogy boldog legyen.

Azt viszont nem mondta el, hogy a szerep elnyerésétől kezdve nem ebédelhetek majd az iskolában a barátaimmal, helyette kétnapos müzliszeletet kell rágcsálnom, amit a kesztyűtartóból húzott elő, mint most is. Azt sem említette, hogy a hajamat nem vágathatom le, nem görkorcsolyázhatok, biciklizhetek vagy mászhatok fára, mert ha megsérülök, elesek egy szereptől.

– Fogd össze a hajad, szívem! – kérte anya, s a karjáról lehúzott hajgumit a szövegkönyv szélére csúsztatta, miközben a pálmafákkal szegélyezett főúton haladtunk. – Így látszik a karcsú nyakad.

Rám kacsintott. Csak akkor vettem észre, hogy megcsináltatta a szemöldökét, és műszempillát is ragasztott. Az ujjnyi, sötét lenövésnek, amely reggel még a feje tetején éktelenkedett, már nyoma sem volt szőke hajában. Körme ciklámenszínben pompázott.

– Mit nézel? – kérdezte sandán villogtatva a szemét.

– Nagyon csinos vagy – vontam meg a vállam, és megsimogattam a kézfejét.

– Ó, köszönöm, életem! Ha te mondod, elhiszem. Tudod, miért?

Megráztam a fejem.

– Tizenkét éves kor alatt még őszinték az emberek. Aztán megtanulnak hazudozni – felelte sokatmondó arckifejezéssel. – Sose veszítsd el a tisztaságodat!

Akkor még nem tudtam, hogy mit ért ezalatt, de néhány év múlva megtanultam.

– Ha jól sikerül a meghallgatás, és nem végzünk későn, vehetünk fagyit? – suttogtam, mellkasomban a remény meleget adó sugarával. Mi ketten, bekuckózva egy túlméretezett, puha takaró alatt, karamellás fagylaltot majszolva. Anya esetleg a hajamat is befonja, és megiszik egy pohár vörösbort.

– Sajnos nem lehet, Cassie. Nagyinál kell aludnod ma este. – Anya nem nézett a szemembe, így nem láthatta az arcomon, hogy a reményem szappanbuborékként pukkant szét. Ha anya ilyen hirtelen jelentette be, hogy Elizabeth nagyinál kell töltenem az estét, az csak két dolgot jelenthetett: új pasija van, vagy új pasira hajt.

Nem panaszkodom. Imádtam a nagymamát. Leste minden kívánságomat, és ő szerettette meg velem a filmek és a csillogás világát. Tetszett, hogy nem olyan, mint egy hétköznapi nagyszülő. Nemcsak azért, mert élete során két Oscar- és öt Golden Globe-díjat nyert, hanem mert rendkívül színes egyéniség volt.

Tőle nem Martha Stewart-recepteket tanult az ember. Előbb tudtam Mimóza koktélt keverni, mint elszámolni ezerig. Hamarabb láttam a Dallas első tíz évadát – mert a többi förtelmes volt nagyi szerint, bár gyanítom, csak azért, mert Pamela szerepét Victoria Principal kapta meg helyette –, mint a legújabb rajzfilmeket. Olyan hírességeket ismertem meg általa, akikről az a kevés barátom, aki volt, azt sem tudta, hogy léteznek.

Amikor megkezdődött a Hajsza forgatása, már – mondhatni – kétlaki életet éltem. Anyám pedig összejött a pasival, aki nem volt hozzá való, de ezt csak utólag tudta meg. Mindig későn tudta meg.

Újabbnál újabb fickók jöttek, és olyankor nem sok ideje és türelme volt hozzám. Általában heti pár napot töltöttem vele, míg a többit Brentwoodban a nagyival. Az lett az új otthonom. A malibui villa pedig egy hely csupán, ahol szellemként cirkáltam, amikor anyával voltam.

Anya szerette a férfiakat, de igazán szerencsétlen volt a szerelem terén. Apámnak nem fűlött a foga az apasághoz. Anya első férje jobban szerette a pénzét, mint őt. A második férje jobban szerette az alkoholt, mint őt. A harmadik pasija a férfiakat szerette jobban, míg a negyedik… nos, engem és a legjobb barátnőmet szerette volna jobban. Sajnos én sem tanultam a hibáiból. Örököltem tőle a szerelmi ballépéseket.

Második fejezet

ANYA

TOM RICHMOND: Tényleg izgalmas a gyerekkorod, és kicsit azért szomorú is.

RENATA SAWYER: Én már most bőgök, pedig még csak öt perce mesélsz. (szipog)

CASSIE LEIGH: Tartogasd a könnyeid Rennie, messze van még a vége! (nevet)

TOM RICHMOND: Említetted, hogy miután megkaptad a szerepet a Hajszában, mondhatni, a nagymamádnál éltél. Mi történt anyukáddal? Hogy befolyásolta a kapcsolatotokat, hogy nem voltál mindig vele?

CASSIE LEIGH: A kapcsolatunkat mindig az határozta meg, hogy milyen hangulatban volt. Boldog, vagy szomorú volt-e, párkapcsolatban élt-e, vagy épp egyedül.

RENATA SAWYER: Nem volt nehéz – hülye kérdés – alkalmazkodnod az érzelmi hullámzáshoz? Csak tizenegy voltál.

CASSIE LEIGH: Beletrafáltál. Tizenévesen nem az a feladatod, hogy felneveld az anyádat, aki a második kamaszkorát éli. Mégis ilyen helyzetbe kerültem. Azt hiszem, a nagyi pont ettől akart megóvni, amikor látta, hogy anyám a vesztébe rohan.

***

A casting után anya megígérte, hogy másnap értem jön a nagyihoz, de napokig nem láttam, és nem is hallottam róla. Aggódtam érte, bár nagyi azt mondta, hogy telefonált, amikor iskolában voltam. Tudtam, hogy hazudik, de javára legyen mondva, a jó szándék vezérelte.

Négy nappal később, az ellipszis alakú medencében játszottam. A víz felszínén lebegtem. Élveztem, ahogy a nap sugarai cirógatták az arcomat.

Juanita, nagyi spanyol házvezetőnője partifalatokat és limonádét szervírozott a medence szélére, így akkor sem kellett bemennem a házba, ha megéheztem.

Ittam egy kortyot a jéghideg frissítőből, amikor anyám kecses mozdulattal, ringó csípővel állt meg a medencét körülölelő vörös térkövön. Kezében tányért tartott, rajta egy szelet tortával, melynek tetején túlméretezett tűzijáték ágaskodott.

– Hogy van az én sztárom? – énekelte vidáman csilingelő hangon, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy a semmiből megjelent.

Tetőtől talpig végigmértem. Beszárított haja a vállára omlott, napszemüvege mögül is látszott, hogy nagyon izgatott. Piros, ujjatlan topot és fekete forrónadrágot viselt, kedvenc Guess magassarkújával.

– Anya! – kiáltottam, és odaszaladtam hozzá. Négy napja nem láttam, de ő nem zárt a karjába. Így óvta meg a ruháját a víztől csöpögő ölelésemtől. Hátrébb lépett egyet. Megsimogatta nedves hajamat, és apró puszit nyomott a homlokomra. Parfümjének édes illata fátyolként ereszkedett az arcomra.

– Jó hírem van, szívem. Megkaptad a szerepet! Ezt neked hoztam, elfelezzük, jó? – nyomta oda az arcomhoz a tortát.

– Vörös bársony, a kedvencem! – Fülig szaladt a szám.

– Csak a tortának örülsz? Nem is mondasz semmit a szerepre? Hiszen erre az áttörésre vártunk! – csattant fel. Szemüvegét feltolta a feje tetejére. Szeme villanásából láttam, hogy menedzser-üzemmódba kapcsolt.

Én csak arra vágytam, hogy együtt legyünk, és büszke legyél rám – feleltem gondolatban, de hang nem jött ki a torkomon.

Bár még csak tizenegy voltam, azt már megtanultam, hogy az emberek azt hiszik el, amit el akarnak hinni. Felvettem legmegnyerőbb mosolyomat, melytől minden fogam elővillant, és tapsikolva ugráltam körbe.

– Mikor tudtad meg? Mikor kezdődik a forgatás? – faggattam színlelt érdeklődéssel.

Anya arca megenyhült. A homlokát tarkító ráncok kisimultak.

– Három hét múlva, így nem fogsz sokat hiányozni a suliból, mert addigra már nyári szünet lesz. Keressük meg a nagyit, és újságoljuk el neki is a hírt!

A nyári szünet csak egy hónap múlva kezdődik. Három hét múlva az osztálykirándulás lesz – nyeltem le a kikívánkozó reakciómat, miközben a hátsó udvarról az üvegajtón át a nappaliba sétáltunk.

– Hol a nagyi? – kérdezte anya fennhangon, de mielőtt válaszolhattam volna, elkiáltotta magát:

– Juanita, hol van az anyám?

Az apró termetű házvezetőnő mosogatástól nedves kezét a kötényébe törölve állt meg előttünk. Bár Spanyolországból származott, szinte tökéletesen, akcentus nélkül beszélte az angolt. Mióta az eszemet tudtam, a nagyinál dolgozott.

– Miss Crawford interjút ad. De hamarosan itthon lesz. Hozhatok önöknek valamit?

Anya a fejét ingatta.

– Hazahozott az iskolából, és utána ment el – tettem hozzá.

– Akkor neki később mondjuk el a híreket – mondta anya a hajamat cirógatva. – Gyere, együk meg a tortát!

Az étkezőn át a minden napszakban világos, fafödémmel szigetelt konyhába sétáltunk. Anya a vörös márvánnyal burkolt konyhaszigetre tette a tortát, és gyufa után kutatott, hogy meggyújtsa a tűzijátékot.

– Híreket? Több is van? – kíváncsiskodtam, lélegzet-visszafojtva várva a válaszra, miután a magasba ívelő tűzijátékből már csak pislákoló lángocska maradt.

– Kis kíváncsi – csettintett anya a nyelvével, és lenyalta az édes mascarponekrémet a villájáról.

– Mi folyik itt? – hallatszott nagyi hangja a hátunk mögül. – Tortázunk, és nekem nem szóltatok? – kacsintott rám. Elragadó látvány volt hófehér nadrágkosztümjében, ívelt szemöldökével, hátrafésült szőke hajával, hatalmas barna szemével, amit én is örököltem tőle. Ruhája tökéletes kontrasztot alkotott napbarnított bőrével.

Kézitáskáját a tányérom mellé tette, és megsimította a karomat.

– Képzeld, nagyi, megkaptam a szerepet! Anya hozott tortát. Azt ünnepeljük – lelkendeztem, és anyám arcát vizslattam, hogy örül-e.

– Ó, szívem, ez pompás hír! – nyomott egy puszit nagyi a homlokomra. – Tudtam, hogy sikerülni fog.

– Anyának van egy másik meglepije is – néztem rájuk felváltva.

– Igazán? – méregette nagymamám anyámat összeszűkült macskaszemmel, mintha ki akarná találni a gondolatát, mielőtt az megosztja velünk. – Nos, csupa fül vagyok.

Anya a frissen lakkozott körmeit kapargatta. Kényszeredett mosolyt villantott rám, majd kinyitotta és visszacsukta a száját, mint aki nem tudja, hogy kezdjen bele a mondandójába.

– Megismerkedtem valakivel – bökte ki végül.

Nagyi arcát fürkésztem. A köztük lebegő feszültség kézzel fogható volt a konyhában.

– Cassie, drágám, megtennéd, hogy a nappaliban fejezed be a tortát? Beszélni szeretnék anyukáddal.

Elkerekedett szemmel, hitetlenkedve meredtem a nagymamámra. Még sosem engedte, hogy a fehér bőrkanapéján ülve egyek.

– Komolyan? – kérdeztem.

– Siess, mielőtt meggondolom magam! De ne kenj össze semmit! – parancsolt rám.

Nagyi azt hitte, hogy hallótávolágon kívülre küld. Letettem a dohányzóasztalra a tányért, visszaosontam az étkező mögé, a télikertbe, és a falnak dőlve füleltem.

– Ki ez az új pasi, Olivia? – Elizabeth Crawford mindig is híres volt csípős nyelvéről, szarkasztikus humoráról, és arról, hogy nem szokása köntörfalazni.

– Egy férfi, akivel jól érzem magam.

– Mióta ismered?

– Egy ideje.

– Tud Cassie-ről? Tudja, hogy van egy lányod?

– Mi ez, valami kérdezz-felelek? – szaladt fel anyám szemöldöke. – Persze, hogy tudja. Me este meg is ismeri. Ezért jöttem, hogy magammal vigyem.

A gyomrom görcsbe rándult anya szavai hallatán. Nem ismertem a szerelmét, mégis bíztam benne, hogy a nagyi meggyőzi, ne vigyen magával. Nála gondtalan életem volt. Nem akartam még egy szereplőt az életembe, legyen az bármilyen is.

– Nem tartom jó ötletnek. Az az érzésem, hogy te sem ismered olyan jól ezt a férfit, hogy a lányod megismerje.

– Ó, a híres filmsztár nevelési tanácsokat ad! – Hallottam, hogy anyám hangja elcsuklik. – Bocs, anya, de nem hiszem, hogy ez fair tőled.

– Olivia, nem szeretnék veszekedni veled, de azt gondolom, hogy várnod kellene, amíg te is jobban kiismered – sóhajtotta nagyi, és felemelte mindkét kezét. Megadta magát, mint filmben a bűnöző, amikor a rendőrök bekerítik.

– Cass, gyere, köszönj el a nagyitól! Elmegyünk! – Nevem hallatán bukfencet vetett a gyomrom, és éreztem, hogy a torta visszakívánkozik. Lassú léptekkel tipegtem a konyhába. Láttam, hogy anya a szemét törölgeti.

– Hova megyünk? – suttogtam.

– Haza. Köszönj el a nagyitól! – felelte anya, tekintetét a nagymamámon tartva.

– Liv, hadd maradjon itt! – sóhajtotta a nagyi. – Maradj te is! – Hangja kérlelő volt.

Anyám karika-fülbevalói ide-oda lengtek, ahogy a fejét ingatta.

– Indulunk – jelentette ki, jelezve, hogy a beszélgetést lezárta.

– Ez az utolsó szavad?

Anya értetlenül nézett a nagyi kifürkészhetetlen arcára.

– Igen, én vagyok az anyja. Én döntök.

Nagyi megvonta a vállát.

– Ahogy szeretnéd. De ne gyere hozzám sírva, ha nem jön össze a kapcsolatod! – Odahajolt hozzám, két keze közé fogta az arcomat, és könnyei mögül rám mosolygott. Chanel parfümjének illata csiklandozta az orromat.

– Nagyon szeretlek, Cassie. Míg az utolsó csillag ki nem alszik az égen.

– Én is szeretlek, nagyi – motyogtam. Nem sírtam. Már gyerekkoromban megtanultam, hogyan rejtsem el a nemkívánatos érzelmeimet mások elől. Bezártam őket egy dobozba, amit csak akkor nyitottam ki, ha egyedül maradtam.

– Jó éjt, anya! Ne aggódj, nem fogok idejönni – búcsúzott anyám, azzal kézen fogott, és a szobámba sétáltunk, hogy bepakoljuk a holmimat a táskámba.

Peter, az egyes számú férj nem bizonyult gondos családapának és hűséges társnak. Egyetlen hű kapcsolata a játékgépekhez és a pénzhez fűződött.

Anya erre a hirtelen házasság és az öt hónappal későbbi válás után jött rá. Először mindketten nagyinál kötöttünk ki, aztán újabb pasi volt soron, akitől nem szabadult meg néhány ezer dollár fejében. A kettes számú férjtől monoklit és zúzódásokat is kapott.

Harmadik fejezet

EGY ÖSSZETÖRT SZÍV VALLOMÁSA

RENATA SAWYER: Ez minden alkalommal így ment, amikor anyukád megismert valakit?

CASSIE LEIGH: A kétlakiságra vagy a kapcsolati sémájára gondolsz?

RENATA SAWYER: A hanglejtésedből arra következtetek, hogy a kettőt egy lapon lehet említeni.

CASSIE LEIGH: Anyám minden kapcsolata ugyanúgy alakult. Gyors szerelem, eljegyzés, rövid vagy semmilyen házasság, és még gyorsabb válás. Az utolsó kettőt már nem is asszisztáltam végig. A hármas és a négyes számú nagy szerelemmel csak néhányszor találkoztam. Pedig a hármassal, akit Harrisonnak hívnak, jó kapcsolatom volt. A Golden Globe-díjam után még egy csokor virágot is küldött.

TOM RICHMOND: Meleg volt, ugye?

CASSIE LEIGH: Igen. Titkolta, de az anyám rajtakapta egy pasival. Mégis ő volt a legjobb hozzám. Aranyból volt a szíve. Nyugodjon békében!

RENATA SAWYER: Mesélj a négyes számúról!

CASSIE LEIGH: Ó, bárcsak ne ismertem volna meg!

TOM RICHMOND: Olvastunk ezt-azt, utaltál is rá interjúkban, de szeretnénk hallani a teljes igazságot. Viszont leszögeznénk, hogy nem kell elmondanod semmi olyasmit, amit nem szeretnél megosztani a hallgatókkal.

CASSIE LEIGH: Teljes őszinteséget ígértem. Annyit szeretnék csak kijelenteni, hogy semmi célom nincs azzal, hogy előállok az én igazságommal, mert minden szereplőnek más a nézőpontja, de fontos, hogy tisztán lássanak velem kapcsolatban azok, akik hallgatnak benneteket.

TOM RICHMOND: Ez világos, és szerintem abból, amit eddig meséltél, ezt a hallgatóink is tudják. Mi készen állunk, ha te is!

***

Leforgattam a Hajszát. Imádtam minden percet, amit az MGM stúdióban töltöttem, de kihagytam az osztálykirándulást, és elvesztettem az akkori legjobb barátnőmet. Mondhatni, egálban voltam. A film siker lett, és több megkeresést is kaptam, egyre nagyobb szerepekkel. Az egyik ilyen a Mindenki egyért volt, amelyben kiemelt mellékszereplő voltam.

Ötödik osztálytól magántanuló lettem. Imádtam otthon tanulni. Heti kétszer járt hozzám egy magántanár, és amikor anya épp nem az összetört szívét igyekezett összeragasztani, sokat szórakoztunk együtt is.

Ha pasit akart fogni magának, nagyinál hagyott, de ott sem unatkoztam. Juanita főzés közben spanyolul tanított. Nagyi évente egy-két filmet forgatott, így több időt töltöttem filmstúdiókban a színfalak mögött, mint a játszótéren. Név szerint ismertem a kellékeseket, berendezőket, világosítókat, öltöztetőket és a haj- és sminkcsapatot.

Bár nem volt szokványos gyerekkorom, semmiért nem cseréltem volna el az élményeimet. Hány gyerek mondhatja el magáról, hogy Kate Winslet kéztörlőt ad neki a mosdóban, mert nem éri fel az adagolót?

Tizenöt éves koromban anya nagyon belezúgott valakibe. Állandóan a telefonján pötyögött. Korábban folyton aggódott értem. Ha tíz perccel takarodó után értem haza, már vége volt a világnak. Ekkor viszont mindez megváltozott. Az sem zavarta, ha este kilenckor jelentettem be, hogy Britney-vel, az akkori legjobb barátnőmmel találkozom.

Britney Gable-lel a Nyári szünet első részének castingján ismerkedtem meg. Egy évvel volt idősebb nálam. Neki is az anyukája volt a menedzsere. Dús és fényes vörös haját, mely a hátát súrolta, minden samponreklám megirigyelte volna. A szeme olyan különleges volt, mintha a gomolygó füstöt keresztezték volna a legvilágosabb kékkel. A nővéremet láttam benne, akire mindig vágytam, de sosem volt. Idealizáltam őt, és talán kicsit bele is zúgtam.

A film forgatása alatt össze voltunk nőve. Másik négy gyerekszínésszel együtt kiskamaszokat alakítottunk, akik a nyári szünet alatt megtapasztalják az első szerelmet, a szakítást, az alkohol mámorát, némi csalódással karöltve.

Mindannyian kiskorúak voltunk, így egy felnőtt hozzátartozó mindig ott volt a színfalak mögött. Velem általában anya.

A Nyári szünet volt az a mozifilm, amelyben az első csókot kaptam. A rendező azt mondta, hogy rám és a szereplőtársamra bízza a dolgot, de mire vége az ebédszünetnek, álljunk készen, és „semmi nyelv”!

Mintha tudtam volna bármit is a nyelves csókról vagy bármilyen csókról. Aztán rájöttem, mire célzott. Ez olyan, mint a színpadi csók, a filmekben sem használhatod a nyelved.

Anya megveregette a vállamat, és sok szerencsét kívánt: Ügyes vagy, kincsem! Ha elsőre nem megy, majd felveszitek újra – mondta a telefonját bújva. Köszi, anya!

Masont se kecsegtette sok használható tanáccsal az ő pesztonkája. Magunkra maradtunk. Ráadásul Mason két fejjel magasabb volt nálam. Túlságosan le kellett hajolnia, az orrunk pedig folyton összeakadt.

Az idő vészesen fogyott. Izzadt a tenyerem, és olyan helyekről is folyt rólam a víz, amelyekről azt se tudtam, hogy lehetséges.

A partneremnek az az ötlete támadt, hogy vegyük viccesre a figurát. Elvégre ez az első csókunk az életben is, és a filmben is. Úgy lesz hiteles, ha nem profi. Senki nem hinne nekünk, ha tökéletesre sikerülne.

A jelenet helyszíne egy nyári tábor fészere volt, amely téglából épült. Kerestünk néhány féltéglát, amire ráállhattam, hogy egyforma magasságba kerüljek vele. Belekapaszkodtam a vállába, átkaroltam a nyakát, és a téglákon egyensúlyozva váltottunk szájra puszit.

A rendező annyira imádta az ötletet, hogy mindent benne hagyott a filmben.

***

CASSIE LEIGH: Na, most jól belekaptam mindenbe. Tereljetek vissza, ha elkalandoznék, mert különben holnap reggelig itt leszünk! (nevet)

RENATA SAWYER: Anyukád negyedik párjáról kezdtél mesélni.

CASSIE LEIGH: Igen, igen. Damien Deminio… ilyen névvel mit is várhattunk? Sokat kopott a spanyolom, de a deminio szó jelentése megmaradt.

TOM RICHMOND: Ördög.

CASSIE LEIGH: Igen, ördög.

***

Leforgattuk Britney-vel a Nyári szünet második részét is, ami már nem volt akkora siker, mint az elődje. A kritikusok is lehúzták, mondván, hogy önismétlésbe ment át a történet. Ez részben igaz is volt. A Rotten Tomatoes csak hatvankét százalékra értékelte, de mi ennek ellenére jól szórakoztunk a forgatás közben, és jól is fizettek a szerepért.

Anyám ekkor már egy ideje magunkhoz költöztette Damient, aki nem rejtette véka alá, hogy – a negyvenes anyám mellett – tetszene neki, ha benne lennék egy titkos kis románcban.

Tizenhét voltam, a melleim olyan nagyra nőttek, mint két grapefruit. Britney-vel gyakran napoztunk lenge öltözetben vagy az egyenletes barnulás miatt felső nélkül, amikor nem volt otthon senki. Ne kérdezzétek, hogy miért nem mentünk szoláriumba! Hülye tinik voltunk.

Az egyik ilyen alkalommal a napbarnított bőrű, fekete szemű Damien, aki mindig lazán, félig kigombolva hordta az ingét, a hátsó udvarra nyíló ajtóból figyelt bennünket.

Nem tudtam, hogy ott van. Hátraszegett fejjel élveztem, ahogy a napfény felforrósítja a bőrömet, és izzadságcseppeket csal a felszínére. Britney természetesen kiszúrta, hogy Damien rajtunk legelteti a szemét. Mindig megérezte, ha egy férfi figyelte.

– Nem csatlakozol? – vetette oda neki hanyagul, arcán kaján vigyorral.

– Brit, mit művelsz? – kaptam fel a fejem ijedtemben, hogy kihez beszél.

Damien lassú léptekkel közeledett felénk, akárcsak egy oroszlán, aki a prédáját cserkészi be, s ha neszt hallat, oda a vacsora.

Még sosem kaptam olyan gyorsan magamra a bikinifelsőt, mint akkor.

– Mit vagy úgy oda? Dögös a pasi – préselte ki a szavakat az ajkai közül Britney. Volt egy olyan érzésem, hogy azt se bánta volna, ha a mostohaapám meghallja.

– Ja, és az anyám barátja. Damien, mit keresel itthon? Azt hittem, dolgozol.

Cseppet sem zavartatva magát, felhúzott lábakkal telepedett le Britney napozóágya elé. Kezével a medence szélébe kapaszkodott.

– Ne aggódj, Cassie! Nem láttam semmi olyat, amit ne akarnátok, hogy lássak.

Britney komótos mozdulatokkal kapcsolta össze a melltartóját. Tekintetét Damien szemébe fúrta.

– Nincs takargatnivalónk, igaz, Cass? – fordult felém felvont szemöldökkel.

Nem feleltem. Némán néztem őt, és nem akartam elhinni, hogy a barátnőm képes rámozdulni egy nála jóval idősebb pasira, aki történetesen a mostohaapám.

– Felmegyek a szobámba – mondtam.

Nem marasztaltak, de magamon éreztem Damien tekintetét. Egyetlen alkalmat sem hagyott volna ki, hogy megbámulhasson.

Az emeletre szaladtam, és magamra zártam az ajtót. A hideg fának vetettem a hátam. Igyekeztem kiverni a fejemből a képet, hogy az anyám pasija és a legjobb barátnőm odalent flörtölnek.

Csendben zokogtam. Egész testemben reszkettem. A padlón fekve, lábamat a mellkasomhoz húzva álomba sírtam magam.

Az eset után egy hétig nem beszéltem Britney-vel. Damient pedig úgy kerültem, mint egy pestisest. Amikor csak tudtam, a nagyinál aludtam. Ott nem háborgatott senki. Anyámnak nem szóltam a dologról. Olyan vak volt a szerelemtől, hogy fel sem tűnt neki semmi.

Egyik nap Damien felhívott anyám mobiljáról. Azt mondta, anya lázasan fekszik, kérte, hogy menjek át. Nagyi épp forgatott. Nem tudott elkísérni. Britney-t pedig nem akartam megkérni, így hagytam egy cetlit nagyinak, hogy tudja, hol vagyok, és egyedül indultam a villába.

Beléptem az ajtón. Damien a kanapén feküdt. Félmeztelenül, egy üveg sörrel a kezében. Szeme felcsillant, amikor meglátott.

– Cass, örülök, hogy itt vagy! – Jeges borzongás futott végig a hátamon, ahogy felém lépdelt.

Nem hozzád jöttem, hanem anyához – gyűltek az ajkamra a szavak, de ott is maradtak.

– Hol van anya? – vetettem oda neki egy lépést hátrálva.

Két lépéssel mellettem termett. Mutatóujját az arcomra simította.

– Odafent alszik, ne ébresszük fel! – Sörrel átitatott leheletétől felfordult a gyomrom, és a reggelire evett pirítósom visszakívánkozott.

– Minek hívtál ide, ha alszik?

– Azt hiszed, nem vettem észre? A barátnőddel nem véletlenül napoztatok pucéran. Fel akartad hívni magadra a figyelmemet.

Fejemmel a falnak ütköztem. Két kezét a nyakam mellé támasztotta.

– Anyád most nem hall minket. Minden fantáziádat valóra válthatom – duruzsolta a fülembe.

– Nem, nem akarok tőled semmit.

– Ugyan, ne játszd meg magad! A kis barátnőd is adta az elérhetetlent, de ismerem én a fajtátokat! A tizenéves csajok imádják az idősebb pasikat – villantotta rám hófehér mosolyát.

Úgy beszélt, mint aki minden héten más csajt csíp fel, és meg is kapja őket, majd használat után eldobja.

Tenyeremet csupasz, felhevült mellkasának nyomtam, de ő erősebb volt. Egy centit sem mozdult.

– Ne küzdj ellene, láttam, amit láttam – mondta. Szeme sötétjének villanásából tudtam, hogy csapdába kerültem.

Ajkát az enyémhez nyomta. Kezét a derekam köré fonta, és magához rántott. Sikoltani akartam, de hang nem jött ki a torkomon. Lábam a földbe gyökerezett. Olyan erővel szorított, hogy nem tudtam kitörni.

– Mi a fene ez?

– Engedd el!

Két különböző női hangot hallottam, két különböző irányból.

Damien egy pillanat alatt elröppent tőlem. Először a háta mögött álló Britney-t pillantottam meg, majd a holtsápadt, könnyes szemű, izzadtságtól gyöngyöző homlokú anyámat a lépcső tetején.

– Anya, megmagyarázom, csak látni akartam, hogy vagy… – kezdtem, de Damien átvette a szót, és a legundorítóbb hazugsággal állt elő:

– Szívem, azt mondta, hogy látogatóba jön hozzád, de amikor elmondtam, hogy alszol, azt mondta, jobb is, mert legalább lesz időnk kettesben lenni.

Lefagytam. Mintha arcul csaptak volna. Anyám tekintetére ma is emlékszem. Lyukat vájt a mellkasomba. Azt akartam, hogy mondja azt neki, nem hiszi el egy szavát se. A lányom sose tenne ilyet. Takarodj innen! Ehelyett nem szólt semmit. Legalábbis egy ideig.

Britney átfogta a derekamat, és megtartott. Ha akkor nincs ott, elájultam volna.

Hallottam, ahogy Damien mentegetőzik, és ránk mutogat, de a szavaira már nem emlékszem.

– Én tanítottalak mindenre. Ha nem hordtalak volna castingokra, most nem lennél az, aki – mondta anyám lefelé lépdelve a lépcsőn. – Mit akarna Damien két ilyen csitritől?

Szóra nyitottam az ajkam, de anya nem hagyta, hogy bármit is mondjak.

– Takarodjatok innen, és ne gyertek vissza! Soha többé! Rád sem bírok nézni!

Könnyek marták a szememet. Anya kifejezéstelen arca az elmémbe égett. Néztem őket, ahogy Damien visszakíséri az emeletre. A lábam felmondta a szolgálatot. Úgy éreztem magam, mint akinek kitépték a szívét.

Akkor még nem tudtam, de ma már tudom. Nem azért nem hitt nekem, mert nem akart. Csak jobban szeretett volna hinni abban, hogy negyedszer végre sikerülhet neki egy kapcsolat.

Nem emlékszem rá, hogy jutottam ki a villából, és arra sem, hogy Britney mikor hívta fel a nagymamámat, de azt tudom, hogy Elizabeth Crawford – aki odahaza sosem viselt sminket – a forgatási szettjében, kisminkelve állt a kapu előtt, és az autóhoz sietett, amikor odaértünk.

Szorosan ölelt percekig. Nem törődött azzal, hogy záporként hulló könnyeim eláztatják bézsszínű pulóverét. A menedékem volt élete végéig. Bármilyen körülmények között számíthattam a támogatására.

Negyedik fejezet

ÁRULÓ

TOM RICHMOND: Oké, most már mindketten bőgünk.

CASSIE LEIGH: Tartsunk szünetet? (nevet)

RENATA SAWYER: Nem. Jól vagyunk! Folytathatjuk. Hogy tehette ezt az anyád? Sajnálom, ez csak úgy kitört belőlem.

CASSIE LEIGH: Semmi baj!

TOM RICHMOND: Britney megvédett, de korábban utaltál rá, hogy már nem vagytok jóban.

CASSIE LEIGH: Britney egy jól öltözött tarantula volt – bár legtöbbször az én ruháimat hordta –, és erre később jöttem rá, mint szerettem volna.

***

Anya kitagadott engem, nagyi pedig őt. Erről az utóbbiról olvashattatok is. Sose kerülünk fel a valaha volt legjobb sztárcsaládok listájára, ez már biztos.

Napokig nyalogattam a sebeimet, a legszomorúbb zenéket hallgatva. Leveleket írtam anyámnak, de sosem küldtem el egyiket sem. Korábban nem tapasztaltam ilyesfajta szívfájdalmat. Bármit megtettem volna, hogy enyhítsek rajta. Az, hogy nem züllöttem el, nyúltam alkoholhoz és drogokhoz, csak a nagyinak köszönhető.

Mielőtt még jobban elmerültem volna az önsajnálat mocsarában, nagyi egy ötlettel állt elő. A tizenhetedik születésnapomra egy kétszobás lakással lepett meg, Beverly Hills szívében.

Britney volt a másik támaszom. Órákig hallgatta, ahogy a telefonba zokogok, s ha kellett, háromszor is újrakezdte a sminkemet, amikor indultunk valahova.

Nagyi sosem kedvelte. Átlátott rajta már akkor is. Áspiskígyónak tartotta, aki a hátamon akar felkapaszkodni, hogy elérje a csillagokat, de ezt akkor sem hozta a tudtomra, amikor kitaláltuk, hogy együtt fogunk lakni. Utólag már tudom, miért nem tette. Nem akarta, hogy úgy érezzem, ő előre megmondta.

***

TOM RICHMOND: Hallgattál volna rá?

CASSIE LEIGH: Valószínűleg nem.

TOM RICHMOND: Meddig laktatok együtt?

CASSIE LEIGH: Hat hónapig. Szerencsére, még azelőtt megtudtam, hogy milyen ember is a legjobb barátnőm, hogy elkezdtem volna forgatni a Legjobb éveket.

RENATA SAWYER: Ezt vártam a legjobban!

***

Az anyámtól való elválásom után igyekeztem a tanulásra fókuszálni. Nagyi csak így engedte, hogy Britney-vel éljek. Előrehozott érettségit tettem, s majdnem minden tantárgyból jelesre vizsgáztam. Mily meglepő, a matek volt a mumus.

Sosem voltam jó a számokban, ezért is tartozom örök hálával nagyi menedzserének, Andrea Hunternek, aki minden show-biznisz-ügyemet intézte a csapatával.