Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henri Bataille

A BOTRÁNY
SZÍNMŰ NÉGY FELVONÁSBAN

fordította:
Molnár Ferenc

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-227-6 EPUB
ISBN 978-963-678-228-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Le Scandale

első bemutató: Théâtre de la Renaissance, 1909.
az elektronikus változat az 1910. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Raffaele Francisi A parazita (1910)
című posztere részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Ferioul Maurice.

Artanezzó.

Jeanettier.

Parizot.

A prefektus.

Gr.uriere, tengernagy.

De Berieux Gaston

Radnel.

A sofőr.

Grúz.

Ferioul Charlotte.

Idősb Ferioulné, Maurice anyja

Augé-né.

Ferioul Márton.

Ferioul Riquet.

Margaridon.

Blanquette.

Egy kékkalapos hölgy.

Egy piroskalapos hölgy.

Miss.

A kis Augé.

10 iskolásgyerek.

A kertész

Történik: az első felvonás a luchoni kaszinó a második, harmadik és a negyedik Ferioulék kertjében, villájában

ELSŐ FELVONÁS

A luchani Casino kertje, egy virágünnep estélyén. Gyep. Kis medence, szökőkúttal. A szökőkutat látni. A kert ki van világítva háromszínű lampionokkal, amelyekkel még a fű is díszítve van. A kaszinó épület kivilágítva, a közelben látszik. Mikor a függöny felgördül, fáklyásmenet megy arra lármásan: fáklyákkal, dobokkal. A menet ideszorított néhány sétáló urat: Ferioult, Jeanettier-t és Grúzt.)

ELSŐ JELENET

Ferioul, Jeanettier és Grúz.

(Baloldalon, - kívül trombita, dob, rézkürtök hangjai indulót játszanak, - távolodva.)

Jeanettier.
Ebben az egész napban van valami adminisztratív jellegű, hogy szinte sírni volna kedve az embernek.

Ferioul.
Én nem így nézem. Épp ellenkezőleg, úgy érzem, mintha ez a kis fürdőhely ezzel az ünnepéllyel egy utolsót mosolyogna ránk, mielőtt elbúcsúzunk tőle.

Jeanettier.
De az ember már érzi, hogy utánunk itt minden üresen marad.

Ferioul.
Igen… a tél… (csak a zene hallatszik).

Jeanettier.
Addig is, úgy látszik, mulatunk.

Ferioul (feláll).
Micsoda port csapnak ezek a fáklyások!

Jeanettier.
Pedig ez az egyetlen része a kertnek, ahol még van némi levegő. (Órájára néz) Remélem, a feleséged nem várat bennünket sokáig.

Ferioul.
Nem hinném. Amint vége lesz a tűzijátéknak… tudod, ez a gyerekek miatt van.

Grúz (feláll).
Ha megengedik, én visszamegyek a klubba. Ott van most Stillmann, az adja most a bankot. A peches embereknek valóságos istenáldása… Mindenki meggazdagszik rajta, annyit veszít.

Ferioul.
Csak veszítsen, ma este hidegen hagy a játék. (A menet már elhaladt.) Üljünk le egy percre, már alig állok a lábamon. (Leülnek. Grúz hátra megy.) Még egy percig maradjon, Grúz, ne hagyjon itt bennünket.

Grúz.
Látta, kik mentek arra? (Balra néz, III. utcán.)

Ferioul.
Nem én. Sötét van.

Grúz.
A szép Poitier-né, a férje és a szeretője.

Ferioul.
Hármasban?

Grúz.
Úgy látszik!

Jeanettier.
Kedves öregem, a te vidéki felfogásodat sérti ez, ugye? Ilyesmit nem látni minden vasárnap Grasséban?

Ferioul.
Ami azt illeti, ilyet épp annyit látni nálunk, akárcsak máshol. Legfeljebb, ha talán ezek az előzékeny férjek hiányoznak nálunk… Megvan évente a magunk 2-3 házasságtörése, 4-5 botránya, 10 bűntette. Szóval, csak úgy, mint máshol... (Grúz előre jön s leül a baloldalon egy székre.) Csak úgy, mint máshol. Miért csúfolsz bennünket?

Jeanettier.
Te csak dicsekszel, öregem. Nem tartalak képesnek arra, hogy ilyen statisztikát állíts össze… Nem hinném, hogy nagyon érdeklődői az ilyen dolgok iránt.

Ferioul.
Ha csak, mint polgármester érdeklődöm is, vagy mint tanácsnok... az is elég.

Grúz.
Nem is tudtam, hogy nagyiparos, de nem gondoltam, hogy hivatalt is tölt be.

Jeanettier.
Ami Ferioul barátunk a legjelentékenyebb ember az ő szűkebb hazájában. Valóságos kis isteni gondviselés. Kissé közömbös gondviselés, az igaz.

Ferioul.
Ha az ember két gyárat is igazgat, meg nagy mértékben folytatja a virágok termelését, ott a hegyek alatt, akkor, higgyék el, a más emberek szerelmecskéi nem nagyon érdeklik.

Grúz.
Mégis, mint polgármesternek, ügyelnie kell a polgárok erkölcsére.

Ferioul.
Nincs velük sok dolgom, mégis úgy érzem, hogy kevesebb is lehetne.

Jeanettier.
Majd januárban, mikor megválasztanak szenátorrá, akkor, édes öregem, ez kitűnő alkalom lesz a faképnél hagyni polgártársaidat. Olyan ez, mint mikor a plébánosból püspök lesz. Nem kell többé gyóntatni.

Ferioul.
Szenátor! Szenátor! Nem is rossz... Ha ugyan egyáltalában föllépek. Mindez a prefektúra tanácsától függ.

Jeanettier.
Talán lenézed ezt a megtiszteltetést?

Ferioul.
Nem én. A hivatalomat komolyan, nagyon komolyan veszem. De a magamfajta földmívesnek, aki már megszokta az ő kis vidéki fészkét, kellemetlen abbahagyni a régi szokásait. Nem akarok dicsekedni, de ha látnák, milyen csinos az én kis birtokom... Az utak szélein csupa nárcisz... óriási rózsaföldek...

Grúz.
Mindezekből a szép virágokból azonban ön minden kímélet nélkül parfümöt gyárt, rettenetes parfümöket, amelyek a világ mind a négy sarkában megmérgezik a szalonok levegőjét meg a szállók ebédlőit. Itt a panzióban is, ahol én lakom, van egy hölgy, ha annak az illatát érezné! Borzasztó! Voltam én már egyszer Grasséban. Mintha borbélynál volna az ember. Néhol meg olyan régi kolostorszag van.

Ferioul.
A várost nem bánom, bánthatja, de künn a mezőn, ahol én lakom a feleségemmel és a gyermekeimmel, ott az év kétharmad része csodaszép. Ugye Jeanettier?

Jeanettier.
Igazán, ez a világ egyik legszebb helye; nem rándult ki sohase Grassé környékén?

Grúz.
Jártam, erre, arra; de tudja Isten, az ember! nem vesz észre semmi különöset. Ön Magagnose-ban lakik, Jeanettier úr?

Jeanettier.
Nem, kérem, én orvos és vegyész vagyok, és Grasséban lakom.

Grúz.
Nézd csak... nem látszik meg magán, hogy orvos.

Jeanettier.
Miért? Miért mondja ezt ilyen furcsán? Valósággal zavarba hoz.

Grúz.
Nem tehetek róla, nem látszik meg magán, hogy orvos. Talán, mert olyan fiatal.

Jeanettier.
Fiatal orvos vagyok. Aztán meg arra mifelénk délen, soh’se lehet megismerni az embert, hogy micsoda.

Grúz.
Ami pedig a virágokat illeti, kedves Ferioul úr, abból igazán eleget kaptunk a mai napon. Érzi, hogy tele van a levegő hervadt virág szagával? (Balra megy.) Még a pornak is parfüm illata van, és ahová csak lép az ember, virágok tetemére lép. Utálatos. Olyan puhán jár az ember, mintha csupa puhányon járna. (A baloldali fa előtt egy fehér virágra lép.) Hát ez micsoda, maga ért hozzá? (Fölvesz egy bokrétát a földről.) Tubarózsa?

Ferioul.
Nem. Ez idő tájt még nincs tubarózsa. Ez valami közönséges kis árucikk, amely Spanyolországból jön. Ismerem én ezeket a kis spanyol kereteket. De nem csoda, annyi itt az idegen. Van vagy harmincöt, negyven spanyol, meg délamerikai, a hotelemben meg van görög is, egyik nagyobb kalandor, mint a másik. (Kívül baloldalról rakéta lövés hallatszik.)

Jeanettier (feláll).
Nézze... (b. h. néz), most meg rakétákat vágnak hozzánk. Úgy látszik, veszedelmes itt a tartózkodás. (Jobbra előre jön.)

Ferioul (feláll).
Hol esett le?

Jeanettier.
Itt kétlépésnyire tőlünk, a fára esett.

Grúz.
Nézze azt a lila színt ott fönt. Az ember azt hinné, hogy felszáll egészen a hegyormáig, ahol a hó van. Furcsa ez a tűzijáték. Ha látom, összeszorul a szívem, mint mikor gyermek voltam.

Jeanettier (kinéz az utcára).
Nini… Ugye ez az a kis attasé, De Berieux Gaston?

Ferioul (arra néz).
Igen, ő az, meg az a kiállhatatlan barátja.

Jeanettier (odakiált).
De Berieux úr! Hát maga mit csinál ott?

MÁSODIK JELENET

Raduel, Voltak, de Berieux, Graviere tengernagy.

Ber.
Jó estét. Nem kártyázik ma este, Ferioul úr?

Ferioul.
Nem. Tegnap kártyáztam, életemben először és utoljára. Elég sok pénzembe került. A jobboldali tablónál ült?

Ber.
Nem! Sajnos!

Ferioul.
Igazán sajnálhatja, mert meggazdagodhatott volna.

Ber.
Bemutatom az uraknak Graviere tengernagyot, aki hajóhadunkat...

Ferioul.
Tudom, tudom.

Graviere.
Nagyon örvendek. (Odalép hozzá) Grúz.

Raduel (bemutatja a többi urakat):
Jeanettier úr, Grúz úr, szóval mi vagyunk itt, valamennyien. Hát Ferioulné őnagysága nincs itt ma este? (Ferioulhoz lép.)

Ferioul.
Mi sem természetesebb, minthogy a gyerekekkel és a nevelőnővel a tűzijátéknál van. Ennek már ez a rendje. Mert egyébként a gyerekek ilyenkor már le szoktak feküdni. Mondtam neki, hogy idejöjjön utánunk a szökőkútra. De lehet, hogy elfelejtette.

Raduel.
Ha akarja, én meg a barátom elmegyünk és megmondjuk neki, hogy ön itt van. Bizonyosan megtaláljuk a nézők közt.

Ferioul.
Oh köszönöm, ne fáradjon, nagyon szeretetreméltó.

Raduel.
Kérem, nagyon szívesen. Nem nagy dolog az egész. Egy perc. (Elmennek Berieux-vel a balháttéri utcán, Grúz baloldalon áll.)

HARMADIK JELENET

Ferioul, Graviere, Jeanettier, majd a piroskalapos és a kék kalapos hölgy.

Ferioul.
Sokáig marad még itt admirális úr?

Graviere.
Legfeljebb még két hétig. Még Salies-de-Béarnba kell mennem utókúrára.

Jeanettier.
Még? (A trombitás zene megszűnik).

Graviere.
Nem magam miatt. A feleségem betegeskedik még mindig. Csaknem az összes délvidék fürdőhelyeit bejárjuk.

Jeanettier.
Na, képzelem mennyire megelégelik az év végére ezt a hoteléletet, meg ezt a fürdőhangulatot! (Leülnek).

Graviere.
Tudja Isten, uram, az ember beletörődik. Én még valami szépet is találok ezekben a helyekben. Meg aztán mulattat, hogy mindenféle emberrel találkozom, a vidékek csinosak... a hegyek zöldek... mintha boros üvegen keresztül nézné őket az ember.

Jeanettier.
Na, ami engem illet, tőlem ugyan mindezek a tájékok, meg hegyek meg szakadékok… fasorok...

Graviere.
Én hősiesen elviselem a szmokingos krupiékat, meg az öreg, belisztezett ábrázatú dámákat, meg ezt az egész képeslevelezőlapra való költészetet, amellyel körül vagyunk véve: a zenepavilont, a port...

Jeanettier.
Még a table d’hôte kétszersültjeit is.

Graviere.
Még azt is! Meg a külföldieket is, meg az oroszokat is... Igen! Meg azokat a jó hölgyeket, akik arról Bordeaux felől, Epernay felől, meg Dijonból jönnek!

Ferioul (nevetve).
Jó, jó, csak csúfoljon bennünket... Mi is Epernayból, meg Dijonból jöttünk... Meg még kisebb helyekről. De nem baj, csak folytassa.

Jeanettier.
És ezek, a rettenetes kaszinóépületek, az a nyavalygó, csukló valcer zene! Hallja? (A távolban zene hallatszik.)

Graviere.
Azt se bánom. Annak is megvan a maga bája. Higgye el, hogy ez a minden évben való vándorlás ezekben a szabadban berendezett falanszterekben, ez a sok kis darab nemzetköziség, amit az ember elszórtan talál mindenütt, ahol egypár fenyőfa nőtt egymás mellett, erre szükség van, mondhatnám, engem meg is hat. Sok szegény embernek ez az egyetlen alkalma van arra, hogy kiszakítsa magát abból a vidékből, ahová begyökerezett, hogy másfajta emberekkel keveredjék, más társaságot találjon.

Ferioul.
Igen... Afféle embervásár.

Graviere.
Inkább vadászat... Vadászat a vágyak után. Az ember sok mindent vár attól az ismeretlen úrtól, vagy hölgytől, ki holnap meg fog érkezni a hotelbe. Nem figyelte meg a kártyaasztal mellett, ezeknek az igazán tisztességes kis polgárasszonyoknak a szemét? Ha az ember rájuk néz, egyszerre csak észreveszi, hogy elbírják a tekintetét. Sőt valami érthetetlen bátorság szállja meg őket, és mintha provokálnák, hogy az ember a szemükbe nézzen.

Jeanettier.
Az már igaz. Meg kell vallani, hogy itten sem a szemek nem pihennek, sem a lábak.

Graviere.
Ma este is olyan furcsa. Nézzen csak arra (a sötétbe borult, árnyékos rés; felé mutat). Nézze ezeket a párokat ott a fasorban... Itt-ott egy beszélgetés foszlánya. Egy szoknya, amely lebbenve szalad... És ahová csak megy az ember, fürdőhelyről fürdőhelyre, az alpesekben, a tengerparton, a Rajnánál, vagy Kairóban, ez mindenütt így van. A fajok vegyülése, a fajok megújhodási vágya...

Grúz (Halkan).
Nem találja ön, hogy a tengernagy kissé unalmas.

Jeanettier.
Épp én is ezt kérdeztem magamtól ebben a pillanatban. (Feláll, Grúz is feláll; itt-ott bengáli fény gyullad ki. Egy hirtelen jött zöld fény megvilágítja arcaikat; balra néz.) Most meg zölddel világítanak meg bennünket. Valaki tréfál velünk.

Graviere.
Fogadni mernék, hogy onnan jön, a nagy fától... ott jobbról (a fenyőfák felé megy hátra), nem, sokkal messzebbről jön. (Kitörő nevetés hallatszik, mely hosszan, hangzik el.)

Jeanettier.
Hát ez micsoda? Ki nevet ilyen hangosan? Kit zavart fel onnan a fa mögül admirális úr? (Mindnyájan balra néznek.)

Graviere.
Nem tudom... talán...

Jeanettier (odanéz).
Egy kokott... két kokott, meg egy úr. Szavamra mondom! Nini, most az úr elszaladt, hogy meglátott bennünket.

Ferioul.
Elriasztotta a szegény kokottok áldozatát.

Jeanettier.
Ezek Tarbes-ből vagy Montpellier-ből jöttek ezek a hölgyecskék. Hahaha! Oda-vissza, szombattól hétfőig, mérsékeltárú jegy! Hahaha!

(Két nő megy az úton nevetve.)

Kék kalapos.
Épp ideje volt!

Piros kalapos.
Te, láttad azt az embert... az embert a kaszinóból?

Kék kalapos.
Aha! Nézd csak, igazán.

Piros kalapos.
Igazítsd meg a cipőm szalagját. De ne siess vele. (Felteszi a lábát a székre.)

Jeanettier.
Hisz én ismerem ezeket. Az egyik a piros kalapos hölgy, a másik a kék kalapos hölgy.

Ferioul.
Brávó! Gratulálok! Nincsenek már gyermekek!

Jeanettier.
Pardon, semmiféle gyanúra sincs ok. Aztán nem is vagyok olyan büszke erre az ismeretségre.

Ferioul. (A nőkre néz, akik nevetve nézik a csoportot.)
Úgy néznek ide, mintha veled szeretnének beszélni.

Graviere.
Kérem, egy csöppet se zavartassa magát.

Ferioul.
Menj, menj drágám... (halkan). Sok szerencsét!

Jeanettier (halkan).
Ugyan ne mókázzatok! (Hangosan a hölgyekhez megy, akik tovább bajlódnak a cipőszalaggal.) Vigyázzanak, hölgyeim, a másik cipő szalagja is megoldódott.

A piroskalapos.
Nini, maga az? Jó estét! (Int neki, hogy közeledjék.) Szeretnék magának mondani valamit.

Jeanettier.
Halljuk! (Közeledik feléjük.)

Piroskalapos.
Nem is igaz, hogy a másik cipő szalagja is kioldódott.

Kékkalapos (Karon fogja).
Ha tudná, szegény Bonbonle, hogy letört, de hogy letört.

Jeanettier.
Ki az a Bonbonle?

Kékkalapos.
Az az a kis hölgy, akivel beszél.

Jeanettier.
Nos mi baj?

Kék kalapos.
Bonbonlenak nincs szerencséje, Bonbonle rosszul játszott, vesztett... Látja, ha kedves akar lenni, akkor most jön és egy kicsit kártyázik az én számlámra... Az az öreg úr adja a bankot, akinek nincs szerencséje, hiszen tudja!

Jeanettier.
Jó, menjünk, ma este bőkezű vagyok és nagylelkű.

Piroskalapos.
Azért még nem bőkezű, csak éppen kedves (átmennek jobbra, a valcerzenének vége).

Ferioul (köhécseléssel figyelmezteti Jeannétier-t).
Hhm! khm! Frederic! (előre jön.)

Jeanettier (visszafordul).
Tessék?

Ferioul.
Vigyázz fiam, ott jön a feleségem. (Balra mutat.)

Jeanettier.
Akkor gyerünk gyorsan (maga előtt taszigálva a hölgyeket, gyorsan megy az ellenkező oldalon levő út felé, miközben elhalad Ferioul előtt). Utánam jössz a Klubba?

Ferioul.
Lehet. Majd, ha te megszabadultál ezektől a díszes hölgyektől. Eredj, siess... Nem akarom, hogy a feleségem meglássa, milyen rosszul viseled magad.

(A hölgyek elmennek Jeannetier-vel, az egyik távozóban nevetve énekel valami divatos dalt.)

NEGYEDIK JELENET

Ferioul, Graviere, Charlotte, de Berieux, Raduel.

(Charlotte belép, kíséretében Raduel és Berieux