DR. EBEN ALEXANDER

A MENNYORSZÁG LÉTEZIK

Egy idegsebész tapasztalatai a túlvilágról

„Ha a Központi Szereposztó Ügynökség keresné

a legmegfelelőbb végzettséggel és képességekkel rendelkező embert,

akinek halálközeli élménye (HKÉ) volt,

abból a célból, hogy írjon róla egy könyvet, tartson róla előadásokat,

és propagálja világszerte, semmiképpen nem tudnának jobb jelöltet találni

Dr. Eben Alexandernél, az idegsebésznél.

Neki megvan ehhez minden szükséges képesítése, érzelmi élete gazdag,

megfogalmazása kifejező, mély

spirituális átalakuláson ment keresztül, és komoly motivációval rendelkezik,

hogy egyesítse a tudományt és a spiritualitást.”

Bill Guggenheim, a „Hello from Heaven”

(Üdvözlet a mennyországból) társszerzője

„Dr. Alexander idegsebészi karrierje során azt tanulta,

hogy a halálközeli élmények csupán illúziók, amelyeket az agy hoz létre,

ugyanakkor a személyes élményeire nem talált magyarázatot.

Őszinte erőfeszítése, hogy értelmezze felejthetetlen utazását,

magával ragadó és egyedülálló a spirituális élmények irodalmán belül,

így képes megváltoztatni azt,

hogyan tekintünk az univerzumban betöltött szerepünkre.”

Dr. Bruce Greyson, a „The Handbook of Near-Death Experiences”

(A halálközeli élmények kézikönyve) társszerkesztője

„Ebben a fontos könyvben… megvan a potenciál arra,

hogy több tudományos tabut ledöntsön.”

Dr. Pim van Lommel, a „Consciousness Beyond Life”

(Tudatosság az életen túl) szerzője

„Eben Alexander egyedi szemszögből tekint a szent világra,

a spirituális tudatosság csodálatos, személyes élményét türelmes,

éleslátó tudományos érdeklődéssel kombinálva.

Ez a könyv annak magával ragadó története, ami előttünk állhat

az ezen túli életünkben. Nincs mitől félnünk.”

Dr. Allan J. Hamilton, a „The Scalpel and the Soul”

(A szike és a lélek) szerzője

„Dr. Eben Alexander halálközeli élményének története lenyűgöző…

A Fennkölttel való rövid kapcsolata szívet vidító olvasmány.”

Neal Gold rabbi, Shir Tikva gyülekezet

„Dr. Alexander élményei jelentős hasonlóságot mutatnak

a zsidó misztikus hagyományoknak a Mennyországgal, a Túlvilággal

és a tudat potenciáljával kapcsolatos nézeteivel.

Ez a könyv egy villámcsapás!”

Dr. Meir Sendor rabbi

„Eben remekműve a tudósok, a szkeptikusok, a hívők és a keresők története.

Elolvasva ízelítőt kaphatunk abból, ami a fátyolon,

a legvadabb álmainkon és minden képzeletünk határain túl vár ránk.”

Michael R. Sullivan tiszteletes,

Holy Innocents episzkopális gyülekezet, Atlanta, Georgia

Impresszum

Eben Alexander, M.D.: Proof of Heaven

Copyright © 2012 by Eben Alexander, M.D.

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Eben Alexander, M.D.: Proof of Heaven

Simon & Schuster Paperbacks, New York, 2012

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-615-5272-54-7 (epub)

ISBN: 978-615-5272-55-4 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót és a kötetet tervezte: Magnólia

Szerkesztő: Pluhár Erika

Korrektor: Boncz Éva

Prológus

„Azt kell keresni, ami van,

nem pedig azt, aminek szerintünk lennie kellene.”

Albert Einstein (1879–1955)

Gyermekkoromban gyakran álmodtam, hogy repülök. Általában a kertünkben álltam, s bámultam éjszaka a csillagokat, majd egyszer csak váratlanul lebegni kezdtem, és felszálltam. Az első néhány centimétert automatikusan tettem meg. De hamarosan észrevettem, hogy minél magasabbra jutok, annál inkább tőlem függ a továbbhaladás – attól, amit én teszek. Ha túlságosan izgatottá váltam, ha túlságosan magával ragadott az élmény, akkor visszazuhantam a földre… keményen. De ha megőriztem a hidegvéremet, ha tartottam a ritmust, akkor egyre gyorsabban repültem fel, a csillagos égbe.

Talán ezek az álmok is tehetnek arról, hogy amikor idősebb lettem, beleszerettem a repülőgépekbe és a rakétákba – mindenbe, ami esetleg felrepíthet abba a fenti világba.

Amikor a családommal repülővel utaztunk, én a felszállástól a leszállásig tartó utat az ablakra szorított arccal tettem meg. 1968 nyarán, tizennégy éves koromban a fűnyírással keresett összes pénzemet vitorlázórepülés-leckékre költöttem; egy Gus Street nevű pasas tanított a Strawberry Hillen, egy kis füves pályás „repülőtéren”, kissé nyugatra az észak-karolinai Winston-Salemtől, attól a várostól, ahol felnőttem. Még mindig emlékszem az érzésre, ahogy zakatolni kezdett a szívem, amikor meghúztam a nagy, cseresznyevörös gombot, amelyik kioldotta a gépemet a felvezetőgéphez rögzítő kötelet, és a rét felé döntöttem a vitorlázórepülőt. Akkor éreztem először tényleg önállónak és szabadnak magam életemben. A legtöbb barátom autózáskor tapasztalta meg ezt az érzést, de nekem százszor annyit ért, ha a pénzemért több száz méter magasan repülhettem.

A hetvenes években, egyetemista koromban beálltam az Észak-karolinai Egyetem (University of North Carolina – UNC) sporternyős csapatába. Olyan volt, mintha egy titkos testvériség tagjává váltam volna, akik egy különleges, mágikus titok birtokában vannak. Az első ugrásom rémisztő volt, a második még inkább. De a tizenkettedik ugrásomnál, amikor kiléptem az ajtón, és több mint háromszáz métert kellett zuhannom, mielőtt kinyithattam az ernyőmet (ez volt az első „tíz másodperces késleltetésem”), már tudtam, hogy megtaláltam a helyem. Az egyetemen 365 ejtőernyős ugrást végeztem, és több mint három és fél órát töltöttem szabadeséssel – legnagyobbrészt kötött formációban, akár huszonöt másik ugróval együtt. Noha 1976-ban abbahagytam az ejtőernyőzést, továbbra is élvezhettem élénk, mindig kellemes álmaimat az ugrásokról.

A legjobb ugrások gyakran a késő délutániak voltak, amikor a nap kezdett lebukni a látóhatáron. Nem könnyű leírni azt az érzést, amely ezeknél az ugrásoknál eltöltött: úgy éreztem, mintha közel kerülnék valamihez, amit nem tudtam pontosan megnevezni, de abban biztos voltam, hogy többre vágyom belőle. Magánynak korántsem nevezném, mert az ejtőernyőzésünk egyáltalán nem volt magányos. Egyszerre öten-hatan, időnként akár tízen-tizenketten ugrottunk, majd szabadesés közben formációkat alkottunk. Minél nagyobbat, minél nehezebbet, annál jobb volt.

1975-ben, egy gyönyörű őszi szombaton mi, UNC-ejtőernyősök néhány formáció erejéig összeálltunk az észak-karolinai ejtőernyős központból érkezett barátainkkal. Az utolsó előtti ugrásunk során – amelyet egy D18-as Beechcraft repülőből hajtottunk végre háromezer méter magasból – egy tízfős hópelyhet alkottunk. Még kétezer méter felett sikerült tökéletes formációba rendeződnünk, úgyhogy tizennyolc másodpercig élvezhettük a formációban repülést két magasra tornyosuló gomolyfelhő között, mielőtt ezer méter magasan szétváltunk és eltávolodtunk volna egymástól, hogy kinyissuk az ernyőnket.

Mire földet értünk, a nap már lement. De mivel gyorsan bezsúfolódtunk egy másik repülőgépbe, és sebesen a levegőbe emelkedtünk, sikerült még elkapnunk az utolsó napsugarakat, és ugranunk még egyet naplementében. Ekkor két ifjabb tagunk először próbálkozott az alakzatban zuhanással – mármint kívülről, nem bázisként vagy kulcsemberként (ami könnyebb, mert alapvetően az a feladata, hogy egyenesen lezuhanjon, miközben mindenki feléje manőverezik). Ez nemcsak a két újonc számára volt izgalmas, hanem nekünk, öregebbeknek is, mert a csapatot építettük, és tapasztalattal láttunk el olyanokat, akik később talán még nagyobb formációkban fognak csatlakozni hozzánk.

Úgy volt, hogy én leszek az utolsó ember egy hatfős csillag alakzatból, amellyel az észak-karolinai Roanoke Rapids melletti kis repülőtér futópályája felett próbálkoztunk. A közvetlenül előttem álló fickót Chucknak hívták. Aránylag sok tapasztalata volt a „Relatív Munkában”, vagyis a szabadeséses formációk kialakításában. Mi kétezer-kétszáz méter magasan még napfényben voltunk, de alattunk valamivel több mint két kilométerrel már elkezdtek kigyulladni az utcai lámpák. Az alkonyati ugrások mindig lenyűgözőek, és ez egyértelműen gyönyörűnek ígérkezett.

Noha alig egy másodperccel Chuck után készültem kilépni a gépből, majd sietnem kellene, hogy utolérjem a többieket. Az első nagyjából hét másodpercig fejjel lefelé szándékoztam száguldani. Így majdnem óránként százhatvan kilométerrel gyorsabban zuhannék, mint a barátaim, úgyhogy ott lehetek velük, miután felépítik a formáció alapját.

A formációban ugrás megszokott menete szerint ezer méter magasan az összes ugró szétválik, majd eltávolodnak a formációtól, hogy minél messzebb kerüljenek egymástól. Közben mindegyik „elfelé integet” a karjával (jelezve, hogy mindjárt ernyőt nyit), megfordul, hogy ellenőrizze, nincsenek-e felette, majd meghúzza az ernyőnyitó zsinórt.

– Három, kettő, egy… mehet!

Az első négy ejtőernyős kiugrott, mi pedig Chuckkal gyorsan követtük őket. Fejjel lefelé, a legnagyobb sebesség felé közeledve mosolyogtam, ahogy aznap már másodszor láttam meg a lebukó napot. Az volt a terv, hogy miután odazuhanok a többiekhez, a karom széttárásával bevetem a légféket (a csuklónktól a derekunkig érő vászonszárny nagy sebességnél teljesen szétterítve borzasztó nagy légellenállást biztosít), és az ugróöltözékem bő ujját és a nadrág szárát egyenesen a mellettem süvítő levegőbe állítom.

De erre esélyem sem volt.

Miközben a formáció felé száguldottam, észrevettem, hogy az egyik új srác túl gyorsan halad. Lehet, hogy a közeli felhők közötti zuhanástól ijedt meg – talán ettől ébredt rá, hogy másodpercenként hatvanméteres sebességgel száguld a hatalmas bolygó felé odalent, amelyet részben eltakar az egyre sűrűbb sötétség. Ahelyett, hogy szép lassan csatlakozott volna a formáció szegélyéhez, belecsapódott, és mindenkit szétlökött. Immár mind az öt ejtőernyős irányíthatatlanul bukfencezett lefelé.

És túl közel is voltak egymáshoz. Az ugrók mögött egy szuperturbulens, alacsony légnyomású hullám marad. Ha egy ejtőernyős bekerül ebbe a sávba, akkor azonnal felgyorsul, és belecsapódhat az alatta haladóba. Ettől mindketten begyorsulhatnak, és az egy szinttel lejjebb levőre zuhanhatnak. Összefoglalva: ez egyenes út a katasztrófához.

Oldalra hajoltam, és igyekeztem távolabb kerülni a csoporttól, hogy elkerüljem a zűrzavart. Addig manővereztem, amíg egyenesen a „cél” fölé nem kerültem, a mágikus pont fölé a földön, amely felett ki kellett nyitnunk az ernyőnket a kellemes, pihentető kétperces leereszkedéshez. Körbenéztem, és megkönnyebbülten láttam, hogy a szétzavart ejtőernyősök szintén távolodnak egymástól, és a veszélyes gyülekezet szétszóródott.

Chuck is ott volt közöttük. Közvetlenül alattam állt meg. Meglepetésemre egyenesen felém tartott. A bukdácsoló csapattal gyorsabban megtettük a hatszáz méteres utat, mint Chuck várta. Lehet, hogy azt hitte, ő szerencsés, és nem kell követnie a szabályokat – pontosan.

Biztosan nem lát. Alig villant meg a fejemben ez a gondolat, amikor Chuck színes pilótaernyője kibomlott a zsákjából, és azonnal belekapott a mellette kétszáz kilométer per órával süvítő levegőbe, majd egyenesen felém lendült, maga mögött húzva a főernyőt.

Attól a pillanattól, amikor megpillantottam Chuck pilótaernyőjét, a másodperc töredéke állt csak rendelkezésemre, hogy reagáljak. Ugyanis kevesebb mint egy másodperc kellene ahhoz, hogy végigbukfencezzek a kieresztett a főernyőjén, és – valószínűleg – belecsapódjak Chuckba. Ha ennél a sebességnél eltalálnám a karját vagy a lábát, azonnal le is kaszálnám – miközben halálos sérüléseket szereznék. Ha egyenesen belecsapódnék, akkor gyakorlatilag mindkettőnk teste felrobbanna.

Azt mondják, ilyen pillanatokban le szoktak lassulni a dolgok, és ez így is van. Az elmém úgy látta a mikromásodpercek alatt bekövetkező eseményeket, mintha lassított filmen nézné.

Abban a pillanatban, ahogy megláttam a pilótaernyőt, a két karom az oldalam mellé csapódott, a testemet fejesugró pózba vágtam, egy kicsit meghajlított derékkal. A függőleges helyzettől felgyorsultam, a hajlástól pedig először kicsit, aztán rengeteget tudtam vízszintesen manőverezni, ahogy a testem egy hatékony szárnnyá vált, és elszáguldottam Chuck és az éppen nyílófélben lévő színes Para-Commander ernyője előtt.

Több mint 240 km/óra, vagy 70 m/s sebességgel zúgtam el mellette. Nem hinném, hogy látta volna az arckifejezésemet. Ha igen, akkor végtelen döbbenetet olvasott volna le róla. Valahogy mikroszekundumok alatt sikerült reagálnom egy olyan helyzetben, amely – ha lett volna időm gondolkozni – túl bonyolult lett volna ahhoz, hogy megoldjam.

Ennek ellenére megoldottam, és mindketten biztonságban értünk földet. Olyan volt, mintha a helyzettel szembesülve, amely a rendelkezésemre álló képességeimnél többet követelt meg, az agyam egy pillanatra szupererőt kapott volna.

Hogy csináltam? A több mint húsz éven át tartó idegsebészi karrierem alatt – melynek során az agyat tanulmányoztam, az agy működését figyeltem meg és az agyat operáltam – rengeteg lehetőségem volt ezen a kérdésen gondolkozni. Végül arra jutottam, hogy az agy valóban rendkívüli eszköz; sokkal rendkívülibb, mint hinnénk.

Most már tudom, hogy a valódi válasz sokkal mélyebb ennél. De ehhez a válaszhoz teljesen meg kellett változnia az életemnek és a világnézetemnek. Ez a könyv azokról az eseményekről szól, amelyek miatt megváltozott a véleményem. Ezek az események győztek meg arról, hogy bármilyen csodálatos mechanizmus is az agy, egyáltalán nem az mentette meg az életemet aznap. Amikor Chuck ernyője kinyílt, egy másik, sokkal mélyebb részem kelt életre. Egy olyan részem, ami azért volt képes olyan gyorsan reagálni, mert egyáltalán nem az idő rabja abban az értelemben, ahogyan az agyam és a testem.

Ez ugyanaz a részem, ami miatt honvágy támadt bennem gyermekkoromban az ég iránt. És ez nemcsak a legokosabb részünk, hanem a legmélyebb is, ennek ellenére felnőtt életem legnagyobb része alatt képtelen voltam hinni benne.

De most már hiszek, és a következő oldalakon az is ki fog derülni, hogy miért.

Idegsebész vagyok.

A Chapel Hill-i Észak-karolinai Egyetemen végeztem 1976-ban, kémia szakon. Az orvosi diplomámat a Duke Egyetem Orvosi Karán szereztem meg 1980-ban. Az orvosi képzésem és gyakorlatom tizenegy éve során a Duke-on, a Massachusettsi Állami Kórházban és a Harvardon a neuroendokrinológiára összpontosítottam, az idegrendszer és az endokrin rendszer (amely a hormonokat a testbe bocsátó mirigyek összessége) együttműködésére. Kettőt ebből a tizenegy évből annak kutatásával töltöttem, hogyan reagálnak a vérerek az agy egyik részében, amikor agyvérzés lép fel – ez a cerebrális vasospasmiumként ismert jelenség.

Miután Angliában, Newcastle-Upon-Tyne-ban végigcsináltam egy ösztöndíjas képzést cerebrovaszkuláris idegsebészetből, tizenöt évet töltöttem a Harvard orvosi karán idegsebészetre szakosodott sebészprofesszorként. Ezen évek alatt számtalan beteget megoperáltam, akik közül többnek súlyos, életveszélyes baja volt. A kutatásaim legnagyobb része az olyan fejlett technológiájú eljárásokról szólt, mint például a sztereotaktikus sugárterápia (az az eljárás, amely lehetővé teszi a sebészeknek, hogy az agy bizonyos részeit pontosan megcélozzák a besugárzással anélkül, hogy ez a szomszédos területeket érintené). MRI-vezérlésű idegsebészeti eljárások kifejlesztésében is segítettem, amelyek nagy jelentőséggel bírnak olyan nehezen gyógyítható rendellenességek, mint a daganatok és a keringési rendellenességek kezelésében.

Ezen évek alatt több mint százötven cikk szerzője vagy társszerzője voltam szakmailag ellenőrzött orvosi folyóiratokban, és az eredményeimet több mint kétszáz orvosi konferencián tettem közzé világszerte.

Összefoglalva: a tudománynak szenteltem az életemet. A modern gyógyászat eszközeit használtam arra, hogy segítsek és meggyógyítsak embereket, és hogy minél többet megtudjak a test és az agy működéséről – ez volt a hivatásom, és elképzelhetetlenül szerencsésnek éreztem magam, amiért rátaláltam. És ami még fontosabb: van egy gyönyörű feleségem és két csodálatos gyermekem. És míg több értelemben is a munkám volt a házastársam, a családomat sem hanyagoltam el, mert őket tartottam életem másik nagy áldásának. Sok szempontból nagyon szerencsés ember voltam, és ezt tudtam is.

De 2008. november 10-én, ötvennégy éves koromban úgy tűnt, mintha elfogyott volna a szerencsém. Megtámadott egy ritka betegség, és hét napra kómába zuhantam. Ezalatt a teljes agykérgem – az agyam külső rétege, az a rész, amely emberré tesz bennünket – működése leállt. Nem üzemelt. Gyakorlatilag mintha ott sem lett volna.

Amikor az ember agya eltűnik, ő maga is eltűnik. Idegsebészként töltött éveim során több furcsa történetet hallottam emberektől, akik különös dolgokat éltek át, általában a vérkeringés leállása után; olyan történeteket, amelyekben titokzatos, gyönyörű tájakon jártak, halott rokonaikkal beszélgettek – vagy akár magával Istennel találkoztak.

Ez kétségkívül csodálatos dolog. De úgy tartottam, hogy teljes mértékben a fantázia műve. Mi okozza ezeket a túlvilági élményeket, amelyekről az ilyen emberek beszámolnak? Nem állítottam, hogy ezzel tisztában lennék, de abban biztos voltam, hogy agyi oka van a dolognak. A tudatosság egésze az agyból fakad. Ha az embernek nem működik az agya, nem lehet öntudatánál. Ez azért van, mert az agy az a gépezet, amely egyáltalán létrehozza a tudatosságot. Amikor ez a gépezet leáll, a tudatosság megszűnik. Bármilyen végtelenül bonyolult és rejtélyes is az agyműködés, ez az ügy alapvetően ennyire egyszerű. Ha kihúzzuk a konnektorból, a tévé leáll. A műsornak vége, bármennyire is élveztük.

Legalábbis ezt mondtam volna, mielőtt az én agyam is leállt. A kómám alatt az agyam nem rendellenesen működött – egyáltalán nem működött. Most már úgy gondolom, talán ez volt a felelős a halálközeli élményem (HKÉ-m) mélységéért és intenzitásáért, amelyen átmentem.

Sok ismert HKÉ akkor következik be, amikor az ember szíve egy időre leáll. Az agykéreg ezekben az esetekben átmenetileg kikapcsol, de nagyrészt nem szenved komolyabb károsodást, feltéve, hogy az oxigéndús vér keringését négy percen belül szívmasszázzsal vagy szívújraindítással helyreállítják. De az én esetemben az agykéreg ott sem volt. A tudatosságnak egy olyan világával szembesültem, amely teljesen mentes volt a fizikailag létező agyam korlátaitól. Az én HKÉ-m egyfajta tökéletességet képvisel a hasonló élmények között. Gyakorló idegsebészként – aki évtizedeken át kutatott és végzett gyakorlati munkát a műtőben – az átlagosnál jobb helyzetben vagyok, nemcsak ahhoz, hogy a velem történtek valóságáról képet alkossak, hanem ahhoz is, hogy levonjam a következtetéseket.

Ezek a következtetések leírhatatlanul nagy erejűek. Az átélt élményem bebizonyította számomra, hogy a test és az agy halála nem a tudatosság vége, hogy az élet élménye a síron túl is folytatódik. És ami még fontosabb, egy olyan Isten tekintete alatt folytatódik, aki mindannyiunkat szeret és mindannyiunkra vigyáz, beleértve azt is, hogy hová tart az univerzum, és vele együtt mi, benne élők.

Az a hely, ahol jártam, valóságos volt. Annyira valóságos, hogy azzal összehasonlítva teljesen álomszerűnek tűnik az itteni, mostani életünk. De ez nem jelenti azt, hogy ne értékelném a mostani életemet. Ami azt illeti, többre értékelem, mint valaha. Ugyanis most már a helyén látom.

Ez az élet nem értelmetlen. De innen nézve ez nem látszik – legalábbis az idő legnagyobb részében. Ami velem történt, mialatt kómában feküdtem, egyértelműen a legfontosabb dolog, amelyről valaha beszélni fogok. De nem egyszerű történet, mivel annyira idegen a megszokott élményeinktől. Nem kiabálhatom ki egyszerűen a háztetőkről. Ugyanakkor a következtetéseimet az orvosi tanulmányaimra alapoztam, és mindarra, amit az agytudomány és az emberi tudat megfigyelésének legújabb felfedezései állítanak.

Amint ráébredtem az utazásom mögött rejlő igazságra, tudtam, hogy el kell mesélnem. Ez vált életem legfontosabb céljává. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy abbahagytam volna az orvosi munkámat, és felhagytam volna az idegsebészettel. De most, hogy olyan szerencsés lettem, hogy megérthettem: az élet nem ér véget a test vagy az agy halálával, kötelességemnek, küldetésemnek látom, hogy elmeséljem az embereknek, mit tapasztaltam a testen és ezen a földön túl. Különösen azoknak az embereknek szeretném nagyon elmesélni ezt a történetet, akik hallottak már hasonló élményekről, és nagyon szerettek volna hinni bennük, de képtelenek voltak erre.

Ezt a könyvet és az üzenetét leginkább nekik szánom. Amit most elmondok, az fontosabb mindennél, amit valaha bárki el fog mondani önöknek, és igaz is.

1. A fájdalom

Lynchburg, Virginia – 2008. november 10.

Felpattant a szemem. A hálószobánk sötétségében a világító óra vörös derengésére összpontosítottam: hajnali 4.30 – egy órával korábban volt, mint amikor általában ébredek, hogy utána megtegyem a hetvenperces utat a virginiai Lynchburgben lévő házunkból a charlottesville-i Focused Ultrasound Surgery Foundationbe, ahol dolgozom. A feleségem, Holley mélyen aludt mellettem.

Miután majdnem húsz évet töltöttem idegsebészet-oktatással Boston környékén, Holley-val és a család többi tagjával két évvel korábban, 2006-ban átköltöztünk Virginia síkságaira. Holley-val 1977 októberében ismerkedtünk meg, két évvel azután, hogy mindketten végeztünk az egyetemen. Holley éppen a képzőművészeti diplomáján dolgozott, én pedig orvosi egyetemre jártam. Ő randizott néhányszor a kollégiumi szobatársammal, Vickel. Vic egy szép napon hazahozta Holley-t, hogy bemutassa nekem – valószínűleg dicsekedni akart vele. Miközben búcsúzkodtak, azt mondtam Holley-nak, hogy nyugodtan látogasson meg bármikor, és ne érezze kötelességének, hogy Vicet is hozza.

Az első igazi randinkon egy bulira mentünk az észak-karolinai Charlotte-ba, amely két és fél órányira volt tőlünk. Holley-nak hangszálgyulladása volt, úgyhogy oda-vissza nekem kellett beszélnem az idő kilencvenkilenc százalékában. Nem volt nehéz. 1980 júniusában keltünk egybe a St. Thomas episzkopális templomban az észak-karolinai Windsorban, nem sokkal később pedig a Royal Oaks lakóparkba költöztünk Durhambe, ahol sebészgyakornokként dolgoztam a Duke sebészetén. A lakásunk messze nem volt olyan uralkodói, mint a neve, és tölgyfákra sem emlékszem a környéken (az oak jelentése: tölgyfa). Nagyon kevés pénzünk volt, de mindketten annyira elfoglaltak voltunk – és annyira örültünk, hogy együtt lehetünk –, hogy ez nem zavart minket. Az egyik első közös szünidőnket egy tavaszi sátorozással töltöttük az észak-karolinai tengerparton. A tavasz a törpeszúnyog szezonja a Karolinákban, és a sátrunk nem nyújtott túl sok védelmet ellenük. De azért nagyon jól szórakoztunk. Egyik délután, miközben az Ocracoke-nál úszkáltam, kitaláltam, hogyan foghatnám meg azokat a kék rákokat, amelyek ott nyüzsögtek a lábamnál. Átvittünk egy nagy adaggal a Pony Island Motelba, ahol néhány barátom szállt meg, és grillen megsütöttük őket. Rengeteg volt, mindenkinek jutott. De minden igyekezetünk ellenére nem sokkal később azon kaptuk magunkat, hogy idegesítően kevés a pénzünk. A legjobb barátainkkal, Bill és Patty Wilsonnal töltöttük az időnket, és egyszer szeszélyből elkísértük őket bingózni. Bill minden nyáron minden csütörtökön eljárt tíz éven át, és soha nem nyert. Holley akkor játszott először. Lehet, hogy csak a kezdők szerencséje miatt, vagy isteni közbeavatkozás révén, de nyert kétszáz dollárt – ami számunkra ötezernek tűnt. A pénz jóvoltából sikerült meghosszabbítanunk az utunkat, és sokkal nyugodtabbak is lettünk.

Én 1980-ban szereztem meg az orvosi diplomámat, Holley pedig a sajátját, és ő megkezdte festőművészi és tanári karrierjét. Én 1981-ben hajtottam végre az első műtétemet egyedül a Duke-ban. Az elsőszülöttük, IV. Eben 1987-ben született a Princess Mary szülészeti klinikán Észak-Angliában, Newcastle-Upon-Tyne-ban a cerebrovaszkuláris ösztöndíjprogramom alatt, kisebb fiunk, Bond pedig 1998-ban a bostoni Brigham & Women’s kórházban.

Imádtam azt a tizenöt évet, amíg a Harvard orvosi karán és a Brigham & Women’s kórházban dolgoztam. A családunk nagy becsben tartotta azokat az éveket Boston környékén. De 2005-ben megegyeztünk Holley-val, hogy ideje visszaköltözni délre. Közelebb akartunk élni a családunkhoz, és én ebben megláttam a lehetőséget, hogy egy kicsit önállóbb lehessek, mint a Harvardon. Úgyhogy 2006 nyarán elölről kezdtük az életünket Lynchburgben, a virginiai felföldön. Nem kellett hozzá sok idő, hogy ismét felvegyük azt a nyugalmasabb ritmust, amelyet mindketten nagyon szerettünk gyermekkorunkban, délen.

Pár pillanatig csak feküdtem, és határozatlanul keresgéltem, hogy mi ébreszthetett fel. Az előző nap – a vasárnap – napos volt, tiszta és egy kicsit csípős – jellegzetes késő őszi virginiai nap. Holley, Bond (aki akkor volt tízéves) és én átmentünk az egyik szomszédunkhoz grillezni. Este telefonon beszéltünk a másik fiunkkal, IV. Ebennel, aki húszéves volt, és éppen a második évét töltötte a Dealaware-i Egyetemen. A nap egyetlen árnyékfoltja az az enyhe felsőlégúti fertőzés volt, amellyel mind én, mind Holley és Bond küszködtünk az előző héten. Közvetlenül lefekvés előtt sajogni kezdett a hátam, úgyhogy vettem egy gyors fürdőt, amitől mintha visszahúzódott volna a fájdalom. Azon gondolkodtam, nem azért ébredtem-e olyan korán, mert még mindig ott bujkál bennem a vírus.

Kicsit megmoccantam az ágyban, mire fájdalomhullám árasztotta el a gerincemet – jóval erősebben, mint előző este. Az influenzavírus láthatóan még nem adta fel, sőt. Minél jobban felébredtem, annál durvábbá vált a fájdalom. Mivel képtelen voltam visszaaludni, de maradt még egy órám a nap kezdetéig, úgy döntöttem, veszek egy újabb forró fürdőt. Felültem az ágyban, leraktam a lábamat a földre, majd felálltam.

A fájdalom azonnal újabb fokozatra kapcsolt – a tompa, büntető lüktetés mélyen belehasított a gerincem aljába. Holley-t hagytam aludni, és óvatosan végigbotorkáltam a folyosón a nagy fenti fürdőszobába.

Megnyitottam a csapot, majd beleereszkedtem a kádba, meglehetősen biztosra véve, hogy a meleg jót tesz majd. De tévedtem. Mire a kád félig megtelt, tudtam, hogy hibát követtem el. Nemcsak erősebbé vált a fájdalom, hanem már olyan intenzív is lett, hogy attól tartottam, kiabálnom kell Holley-nak, hogy segítsen ki a kádból.

Azon gondolkozva, milyen nevetséges helyzetbe kerültem, felnyúltam, és a felettem lévő törölközőtartón elkaptam az egyik törölközőt. Oldalra húztam, hogy kisebb legyen az esélye, hogy a törölközőtartó letörik a falról, majd óvatosan felhúztam magam.

Egy újabb fájdalomhullám hasított a hátamba, annyira erősen, hogy levegő után kellett kapkodnom. Ez egyértelműen nem az influenza. De mi más lehetne? Miután kiküzdöttem magam a csúszós kádból, és felvettem skarlátvörös pamutköntösömet, lassan visszabotorkáltam a hálószobába, majd ledőltem az ágyra. A testem ekkorra már ismét nedves lett a hideg verejtéktől.

Holley megmozdult, és felém fordult.

– Mi a baj? Mennyi az idő?

– Nem tudom – válaszoltam. – A hátam. Komoly fájdalmaim vannak.

Holley masszírozni kezdte a hátamat. Meglepetésemre ettől egy kicsit jobban éreztem magam. Az orvosok általában nem viselik jól a rosszullétet. Én sem vagyok kivétel. Egy pillanatig meg voltam győződve arról, hogy a fájdalom – és a kiváltó oka – végre eltűnik. De fél hétkor, amikor általában elindulok dolgozni, még mindig szenvedtem, és gyakorlatilag le voltam bénulva.

Bond fél nyolckor nézett be a hálószobába, kíváncsian, hogy miért vagyok még otthon.

– Mi a baj?

– Apád nem érzi jól magát, drágám – felelte Holley.

Én még mindig az ágyban feküdtem, a fejemet egy párnával feltámasztva. Bond odajött, és gyengéden masszírozni kezdte a halántékomat.

Az érintésétől mintha villám csapott volna a fejembe – a lehető legerősebb fájdalom. Felüvöltöttem. Bond a reakciómtól ijedten hátraugrott.

– Semmi baj – mondta Holley Bondnak, noha láthatóan nem így gondolta. – Nem te tehetsz róla. Apának rettenetesen fáj a feje. – Majd meghallottam, hogy inkább magának, mint nekem, azt mondja: – Lehet, hogy mentőt kellene hívnom.

Ha van bármi, amit az orvosok jobban gyűlölnek, mint a rosszullétet, az betegként megjelenés a rendelőben. Elképzeltem, amint a ház megtelik mentősökkel, a rutinkérdéseket, az utat a kórházba, a papírmunkát… Úgy éreztem, lesz egy pont, amikor kezdem jobban érezni magam, és megbánom, hogy egyáltalán kihívtam a mentőt.

– Nem, semmi baj – feleltem. – Most elég rossz, de nemsokára biztosan jobban leszek. Valószínűleg jobb lenne, ha segítenél Bondnak összekészülni az iskolába.

– Eben, én nagyon úgy érzem…

– Nem lesz semmi baj – szakítottam félbe, továbbra is a párnába temetve az arcomat. Még mindig megbénított a fájdalom. – Komolyan, ne hívj mentőt. Nem vagyok olyan rosszul. Csak egy izomgörcs a gerincem alján és egy kis fejfájás.

Holley kelletlenül lekísérte Bondot a földszintre, és adott neki reggelit, mielőtt elküldte az utcában lakó barátjához, hogy menjen velük iskolába. Miközben Bond kiment a bejárati ajtón, felmerült bennem a gondolat, hogy ha valami komoly dologról van szó, és tényleg a kórházban kötök ki, akkor lehet, hogy nem fogom látni iskola után aznap délután. Minden energiámat összeszedtem, és kinyögtem: