CASSIE HOLMES

Hasznos idő

Győzd le a figyelemzavart, gazdálkodj jobban az időddel és összpontosíts arra, ami igazán számít!

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Cassie Mogilner Holmes / Happier Hour

First published by Cassie Mogilner Holmes, c/o Brockman, Inc.,

New York, NY 10001, USA, 2022

Fordító

Hadarics Piroska

Szerkesztő

Kósa Éva

Olvasószerkesztő

Kótai Kata

Copyright © Cassie Holmes, 2022

Hungarian translation © Hadarics Piroska, 2023

Hungarian edition © Édesvíz Kiadó Kft., 2023

Cover design © Édesvíz Kiadó Kft., 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Főszerkesztő és gyártásvezető: Dudich Ákos

Tördelő: Szász Julianna

Borító: Niczuly Zsófi

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-496-9

MOBI ISBN 978-963-507-497-6

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet

IDŐHIÁNY ÉS FÁRADTSÁG
Miért az idő?

2. fejezet

A VILÁG MINDEN IDEJE
Az időhiány ára, és hogyan lehet több időnk

Gyakorlat: Kezdj el mozogni!

Gyakorlat: Véletlenszerű jótettek

3. fejezet

BÖLCSEBB IDŐTÖLTÉS
Hogyan lehet azonosítani a hasznos és a pazarló időtöltést

Gyakorlat: Kövesd nyomon az idődet!

Gyakorlat: A legboldogabb és a legkevésbé boldog órák azonosítása

Gyakorlat: A jelenlegi időpazarlásod kiszámítása

Gyakorlat: Alvás

4. fejezet

AZ IDŐPAZARLÁS KEZELÉSE
Hogyan hasznosíthatod a házimunkára, munkára és ingázásra fordított időt

Gyakorlat: Öt miért

5. fejezet

ÁLLJ MEG, ÉS SZAGOLD MEG A RÓZSÁKAT
Hogyan lehet még boldogabbá tenni az amúgy is boldog órákat

Gyakorlat: A maradék idő

6. fejezet

FIGYELEMELTERELÉSEK
Hogyan lehet boldogabbá tenni a potenciálisan boldog órákat

Gyakorlat: Az öt érzék meditáció

Gyakorlat: Digitális méregtelenítés

7. fejezet

IDŐKAPSZULA
Az időbeosztás fontossága

Gyakorlat: Örömteli tevékenységek

8. fejezet

IDŐTEREMTÉS
Stratégiák az ideális hét kialakításához

9. fejezet

A BOLDOG ÉLET
Hagyd, hogy az életed irányítsa az óráidat

Gyakorlat: Gyászbeszéd

Gyakorlat: Tanulj a tisztelt idősektől!

Gyakorlat: Hálalevél

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

Robnak, Leónak és Litának
Amiért boldogabbá teszitek az óráimat.

1.
IDŐHIÁNY ÉS FÁRADTSÁG

Ez az időpont, mint minden más időpont, éppen a legmegfelelőbb, ha tudjuk, hogy mit kezdjünk vele.

Ralph Waldo Emerson

2013-ban épp a késő esti, New Yorkból Philadelphiába tartó vonaton ültem, és azon gondolkodtam, hogy mindent otthagyok. Próbáltam jó szülő és partner lenni, szüntelen nyomás volt rajtam, hogy publikáljak, és teljesítsek a munkában, a véget nem érő házimunkák halmaza… ez túl sok volt. Egyszerűen nem volt elég óra a nap folyamán, hogy mindent megcsináljak, nemhogy még jól is csináljam. A koordinálás, az előkészítés és a kivitelezés – úgy tűnt, hogy mindez egy szuperhős energiáját igényli, és én kifogytam belőle. Homlokomat a hűvös ablaknak támasztottam, és néztem, ahogy a fák és a házak sötét foltjai tovaszállnak mellettem.

Aznap előadást tartottam a Columbia Business School egyetemen, megosztottam a legújabb kutatásaimat arról, hogyan változik a boldogságunk minősége, ahogy öregszünk. Az előadásom hatékonyan pont ebédidőre lett beütemezve, amelyet több órás egymás utáni megbeszélések, majd egy vacsora követett a kollégákkal, melynek során igyekeztem lépést tartani a többiekkel a szellemes beszélgetésben és sörök legurításában. Az állomás felé száguldva a taxiban imádkoztam, hogy ne késsem le az utolsó vonatot hazafelé.

Bár a tipikus napjaim nem egy New York-i hotelszobában kezdődtek, hasonlóan zsúfoltak és nem kevésbé eszeveszettek voltak. Hajnalban keltem, hogy elmenjek futni, majd hazaugrottam egy gyors ölelésre a négy hónapos kisfiammal, Leóval, utána sietve elkészültem, és rohantam az irodába. A Wharton nyüzsgő termeiben sietve próbáltam elvégezni a munkámat a szemináriumok és megbeszélések között. Aztán hazarohantam, hogy este 6-kor leváltsam a bébiszitterünket. A bevásárlások elpakolása, a vacsora elkészítése és a takarítás közepette még ez az értékes óra Leo altatása előtt is rohanásnak tűnt. Egyik feladat sem vett igénybe túl sok időt, de együttvéve ezek a rohanás-rohanás-rohanás percek túl soknak tűntek – különösen, ha figyelembe vesszük, hogy milyen kevés időm volt.

Már egy ideje így éreztem. Ahogy a vonat száguldott a sötétben, magamra húztam a kabátomat, mint egy takarót. Mélységesen kimerülve rájöttem, hogy valóban ki kell találnom, hogy mindez tényleg fenntartható-e. Ahhoz, hogy pontosan felmérhessem, tényleg képes leszek-e így folytatni, tudtam, hogy mindent számításba kell vennem. Nemcsak a rutinfeladataimat, hanem a váratlan és extra „kivételeket” is, amelyek rendszeresen előfordultak (pl. fodrász, fogorvos, Leo orvosi vizsgálatai, ajándékvásárlás, autószerviz, esküdtszéki kötelezettség). Ezenkívül nemcsak a munkahelyi és otthoni teendőim listáját kellett számba vennem, hanem azt is, hogy eltökéltem, nem hagyom ki a barátom születésnapi vacsoráját, szerda reggelente pedig elviszem Leót a baba-zeneórára. A „mindenbe” bele kellett férnie némi testmozgásnak és megfelelő mennyiségű alvásnak is, mert egyik nélkül sem vagyok valami kedves. A „mindenhez” figyelembe kellett venni azt is, hogy a nap végén lesz-e még elég energiám, hogy élvezzem a Leóval és a férjemmel, Robbal töltött közös pillanatokat.

Az igazi probléma, amivel aznap este a vonaton küszködtem, az volt, hogy mindent meg akartam csinálni. Imádtam a munkámat. Nem minden részét, de keményen megdolgoztam azért, hogy eljussak idáig, és igazi beteljesülésre leltem a kutatásban és az emberekkel való kapcsolatteremtésben a tanításon keresztül. Imádtam a gyermekemet és a férjemet, és nem hagyhattam, hogy bármelyik kapcsolatom is megszenvedje mindezt. Egészséges akartam maradni, és jó barát akartam lenni. És bár nem szerettem házimunkát végezni, fontos volt számomra, hogy kompetens módon járuljak hozzá egy jól működő háztartáshoz és társadalomhoz.

Már korábban is elfoglaltnak éreztem magam. Valójában nem emlékeztem olyan időszakra, amikor ne éreztem volna úgy, hogy versenyt futok az idővel, és minden órában a lehető legtöbbet próbálom elérni. Ezzel nem vagyok egyedül. Egy olyan kultúrában élünk, amely a termelékenységre törekszik – olyannyira, hogy az elfoglaltság státuszszimbólummá vált, amely az egyén értékét jelzi. De én tudtam, mind személyesen, mind a kutatásaim alapján, hogy ez a rohanás nem épp előkelő érzés.

Igen, a gyermekvállalás még több feladatot rakott a vállamra. Már nem csak magamért és a karrieremért voltam felelős. Most már teljes mértékben felelős voltam egy másik ember túléléséért és jólétéért. De ez több volt, mint a babával járó pluszteendők. Látva őt növekedni, ráébredtem, milyen gyorsan telik az idő. Az, hogy Leo mennyit változott mindössze néhány hónap alatt, rávilágított, milyen gyorsan elrepül minden. Nem akartam lemaradni semmiről csak azért, mert máshova sietek. Nem akartam átrohanni a gyerekkorán. Nem akartam átszáguldani az életemen.

Több időt akartam, de nem csak arra, hogy több mindent tudjak csinálni. Több időt akartam, hogy lelassíthassak, hogy valóban átélhessem az eltöltött órákat. Amikor megvizsgáltam az életemet, boldognak akartam érezni magam, és nem csak egy homályos képet látni. Homlokomat a hűvös ablaknak támasztva, a kinti világot figyelve, ahogy elszáguldott mellettem, hirtelen úgy tűnt, hogy az lenne az optimális megoldás, ha mindent abbahagynék, és elköltöznék valahova egy napsütötte, lassú szigetre. Meghívnám Leót és Robot, hogy csatlakozzanak hozzám.

Az adatok bölcsessége

Szociálpszichológusként folyamatosan adatokat keresek, hogy választ kapjak bármilyen kérdésre, amivel személyesen is küzdök. (Tehát valójában csak részben viccelek, amikor azzal magyarázom a munkámat az embereknek, hogy „én-kutatást” végzek.) És tudtam, hogy mielőtt berontanék a főnököm irodájába, hogy elmondjam neki, úgy döntöttem, otthagyom álmaim állását mint egyetemi tanár, alaposan át kell gondolnom, hogy milyen az a valóság, amiben sokkal több szabadidőm lenne. Mielőtt megkérném Robot, hogy hagyja ott a karrierjét, és csomagoljon a tengerparti költözésre, tudnom kell, hogy valóban boldogabb lennék-e, ha a tennivalóim túlzsúfolt listája üres lenne. Valóban elégedettebb lennék az életemmel, ha több szabad órám lenne?

Hogy empirikusan végigvezessenek ezen a válságon, néhány kedvenc munkatársam, Hal Hershfield és Marissa Sharif segítségét kértem. Találtunk egy adatsort, amely több tízezer dolgozó és nem dolgozó amerikai esetén rögzítette az életük egy átlagos napját alkotó összes tevékenységet, valamint az életükkel való általános elégedettségüket. Ez az adathalmaz azt jelentette, hogy nem kellett egyetlen személy tanácsára hagyatkoznom. Ehelyett az emberek nagy csoportján keresztül azonosíthattuk a jelentős tendenciákat, ami sokkal megbízhatóbb előrejelzést biztosított. Az American Time Use Survey adatai segítettek megválaszolni a sürgető kérdést: Mi a kapcsolat a mindennapokban rendelkezésre álló szabadidő mennyisége és az általános boldogságuk között?

Elemzésünk első lépéseként kiszámítottuk, hogy mennyi idejük van az embereknek, amit szabadon választott tevékenységekre fordíthatnak – olyan dolgokra, amiket szívesen csinálnak. Ide tartozott a „semmittevés”, a pihenés és a tévénézés. De ide tartoztak az aktívabb szabadidős tevékenységek is, mint például a sportolás, a moziba vagy sporteseményekre járás. Tartalmazott tisztán társas tevékenységeket is, mint például a barátokkal és a családdal való együttlét. Fontos, hogy a rendelkezésre álló idő kiszámításakor nem vették figyelembe a kötelező feladatokkal töltött napi órákat, vagyis azokat a dolgokat, amelyeket az embereknek el kellett végezniük. Például a munkahelyi feladatok, a háztartási teendők, a fogorvosi és orvosi időpontok, valamint a mindenféle ügyintézés mind-mind szükséges tevékenységnek minősültek, és a velük töltött idő nem számított rendelkezésre álló időnek.

Ezután megvizsgáltuk, hogy a szabadidő így kiszámított mennyisége hogyan függ össze az emberek elégedettségével az életben. Az eredmény tanulságos volt. Az alábbi grafikon a mintázatot fejjel lefelé fordított U alakban ábrázolja, mint egy ív vagy szivárvány. Ez az alakzat azért érdekes, mert a spektrum mindkét végén lefelé mutat, a boldogtalanság felé. Ez azt jelenti, hogy nem egy, hanem két buktató van, amikor a szabadon felhasználható időről van szó. De vizsgáljuk meg először ennek a grafikonnak a bal szélső oldalát, amely az én saját boldogtalanságomat tükrözi…

Túl kevés

A grafikon világosan mutatja, hogy a boldogság mértéke alacsonyabb, ha a nap folyamán kevesebb mint kétórányi szabadidő áll rendelkezésre. Ezek az adatok megerősítették, hogy valóban túl kevés időm van. Időhiányos voltam, ami úgy határozható meg, hogy úgy éreztem, túl kevés idő áll rendelkezésemre ahhoz, hogy megtegyem mindazt, amit meg kell és meg akarok tenni. Kiderült, hogy azok, akik időhiányban szenvednek, nincsenek egyedül. Egy országos felmérés szerint az amerikaiak közel fele azt állítja, hogy nincs elég ideje arra, amit szeretne. Egy másik felmérés azt mutatja, hogy az amerikaiak körülbelül fele azt mondja, hogy szinte soha nem érzi úgy, hogy lenne ideje, és kétharmaduk azt állítja, hogy mindig vagy néha úgy érzi, hogy siet.

Bár az anyák általában időhiányosabbnak érzik magukat, mint az apák, és bár a dolgozó szülők általában különösen időhiányosak, mindenféle ember szenvedhet időhiányban. És ez nem csak az én honfitársaimra igaz. Szerte a világon – többek között az Egyesült Királyságban, Norvégiában, Németországban, Kanadában, Ausztráliában, Brazíliában, Guineában, Oroszországban, Kínában, Japánban és Dél-Koreában – az emberek szintén arról számolnak be, hogy sietnek, és szenvednek a túl kevés időt hagyó, rohanó tempótól.

Ezek az eredmények megerősítik az aznap a vonaton érzett szorongásomat, és rámutatnak az egyik legfontosabb okra, amiért az időhiány olyan nagy probléma: a túl kevés idővel rendelkező emberek lényegesen kevésbé boldogok, és kevésbé elégedettek az élettel. Más kutatócsoportok tanulmányai a tudomány több területén (többek között pszichológiában, szociológiában és közgazdaságtanban) hasonlóan kimutatták, hogy az időhiány depressziósabbá, stresszesebbé és érzelmileg kimerültebbé tesz minket. Kultúránk, mely az elfoglaltságot tiszteli és siettet minket, állandó nyomást gyakorol ránk, és ez érzelmi áldozatokat követel.

Az adatokban azonban ennél többről volt szó. A grafikon jobb oldala váratlan ellenpontot mutatott.

Túl sok

A túl kevés időből fakadó boldogtalanság mellett az ív másik oldalán lévő lejtő azt mutatja, hogy a napi körülbelül öt óránál több szabadidő szintén kevesebb boldogsággal jár. Kiderült, hogy létezik olyan, hogy túl sok időnk van!

De miért? Tekintve, hogy mennyire vágytam több szabadidőre, hogyan lehet, hogy az üresebb napokon rosszabbul érezném magam? Amint elkezdtem ennek utánajárni, rájöttem, hogy a kaliforniai Marin megye dombjain egy mérgező szömörcebokorban ájultan fekvő Ben barátom története vezethet nyomra.

Ben egy briliáns, analitikus és rendkívül szorgalmas fickó, aki végül arra a következtetésre jutott, hogy a fedezeti alap vezetésével járó irodai munka gyötrelmei nem érik meg a feleségétől és négy gyermekétől távol töltött időt. Nem érte meg azt a stresszt sem, amit mindennap hazavitt magával az irodából. Szerencsére Bennek jó anyagi helyzete volt, és harminckilenc évesen úgy döntött, hogy nyugdíjba vonul. Így lett ideje, hogy azt tegye, amit mindig is szeretett volna, de amit a munkájával járó elfoglaltság miatt elhanyagolt: hogy pihenjen a családjával, nyaraljon, szórakozásból olvasson, és rengeteget sportoljon.

De Ben céltudatos. Nem szereti a tétlenséget, és elégedettséget érez, ha produktív. Annak ellenére, hogy szándékában állt lazítani, a rengeteg szabadideje miatt teljesen becsavarodott. Szüksége volt egy célra, ezért kitűzött egyet.

Ben elhatározta, hogy indul a közelgő Dipsea futóversenyen. A Dipsea Amerika legrégebbi túraversenye, a pálya Mill Valley-től Stinson Beachig húzódik, Marin gyönyörű hegyvidékén át. Amellett, hogy ismert volt a táj miatt, a lépcsők és a meredek ösvények kimerítő, alattomos verseny hírét keltették a Dipseának.

Ben hónapokig szorgalmasan edzett. Szorosan követte a hegyi edzésekből, hosszú futásokból, súlyzózásból, pihenőnapokból és diétából álló ajánlott programot. A verseny napján összegyűlt a családja kézzel rajzolt táblákkal és a verseny utáni harapnivalóval felkészülten, hogy a célvonalnál várják őt. Ben soha nem ért célba.

Erősen és gyorsan kezdte a versenyt, és az elé a kihívás elé állította magát, hogy megdöntse a kalkulált célba érési idejét, amelyet elfogadhatónak tartott. Mégis, körülbelül öt kilométer után már nem kapott levegőt. Az intenzitás, a dehidratáltság és a forró nap legyőzték. A következő dolog, amire emlékezett, hogy a mentősök ott állnak mellette, és azt tervezgetik, hogyan juttassák el a mentőautóhoz. A bokrok között fekve az egész teste viszketett. A mérgező szamócabokor, amely tompította az esését, támadásba lendült.

Ben csak azután tudott nevetni azon a nevetséges helyzeten, amibe belekeveredett, miután találkozott rémült családjával, és az orvos közölte, hogy rendbe fog jönni. Ben a teljesítményre volt ráállva, ezért kényelmetlenül érezte magát a „semmittevéssel” töltött napoktól. Elégedetlen volt azzal, hogy nem volt mit felmutatnia, ezért az élvezetesnek szánt tevékenységet extrém céltudatos hajszává alakította. Ahogy magához tért, rájött, milyen abszurd, hogy ennyire keményen hajtotta magát ezért a versenyért.

Bár Ben sok szempontból kivételes, nem egyedülálló a teljesítményre való törekvésében. Egy utólagos kísérletben, amelyet Hal, Marissa és én végeztünk, azt találtuk, hogy a termelékenység érzésének hiánya az oka annak, hogy a túlzottan sok szabadidővel rendelkező emberek kevésbé érzik elégedettnek magukat az életükkel. Ha gyerekkorodban a lustálkodós nyár vége felé elkezdtél nyugtalankodni, akkor valami hasonlót tapasztaltál. Benhez hasonlóan sokan idegenkednek a tétlenségtől, és inkább a termelékenység felé orientálódnak. Valóban értékes, ha valamennyire elfoglaltak vagyunk, mert ez célt ad a mindennapi életünknek.

Érdemes rámutatni, hogy a céltudatossághoz nem szükséges fizetett munkát végezni. Az önkéntes munka (azaz a nem fizetett munka) gyakran nyújt céltudatosságot. Ezenkívül a jól funkcionáló gyermekek és háztartások megteremtéséhez szükséges feladatok is hasonlóan kielégítő érzést nyújthatnak; és ha ezt az adott háztartásból végzi valaki, akkor az szintén nem fizetett munka. Végül néhány kifejezetten nem munkajellegű tevékenységet is (pl. hobbi és sport) sokan produktívnak és jelentőségteljesnek tartanak. Mégis felismertem, hogy nekem a munka jelentős célt ad.

Az adatok és Ben tapasztalatai alapján, miután úgy döntött, hogy abbahagyja a munkát, meggyőződtem arról, hogy számomra nem az a megoldás, ha mindent abbahagyok, hogy pihenéssel töltsem a napjaimat.

Pont elég

A grafikon tanulságos volt. Azt mutatta, hogy a rendszeresen napi két óránál kevesebb szabadidő valóban túl kevés. Ez stresszt és boldogtalanságot okoz, amit én is jól ismertem. Másrészt az adatokból most már azt is tudtam, hogy ha rendszeresen több mint öt óra szabadidővel rendelkezünk naponta, az túl sok, mert aláássa az ember céltudatosságát. A kutatásunk azt sugallta, hogy ha felmondanék a munkahelyemen, valószínűleg én is boldogtalannak érezném magam. Ha túl sok időm lenne, biztosan találnék egy másik célt, hogy kielégítsem a produktivitás iránti vágyamat, és végül ez a tevékenység is stresszt okozna nekem. De bármit is csinálnék, nem használnám a készségeket, amelyeket éveken át fejlesztettem egy olyan területen, amely igazán érdekel. A két és öt óra közötti szabad időtöltés tűnt nagyjából megfelelőnek.

Ezek az eredmények nem pusztán megerősítették az érzelmi tapasztalataimat; reményt nyújtottak, és végül egy életre szóló döntés felé irányítottak. Az ideális mennyiségű szabadidő nem volt teljesen elérhetetlen. Észszerűnek tűnt, hogy mindennap legyen néhány órám, amit olyasmivel tölthetek, ami örömöt szerez. Egy átlagos napról készült őszinte számítás azt mutatta, hogy már elég közel jártam hozzá:

• 15 perc reggeli összebújás Leóval

• 25 perc beszélgetés a barátnőmmel telefonon az irodából hazafelé vezető úton

• 30 perc borozgatás és vacsora Robbal (ez ideális esetben hosszabb lenne, de Leo nyűgösködése gyakran rövidre zárja a dolgokat).

• 20 édes és nyugtató perc, amíg Leót álomba ringatom altatók éneklésével.

Ez 90 perc (másfél óra) volt a napomban, amit nem akartam volna másképp tölteni. Persze, szívesebben beszélgettem volna egy barátommal, miközben együtt ülünk valahol egy csésze kávé mellett, és szerettem volna, ha nem vonja el a baba a figyelmemet, miközben Robbal vacsorázom. De ezek az apró hiányosságok nem azt jelentették, hogy ez az idő nem volt szabadon felhasználható vagy örömteli. Gondolatébresztő volt rájönni, hogy a kitűzött két óra bőven elérhető volt számomra – anélkül, hogy drasztikus, az életemet átalakító változtatásokat kellett volna végrehajtanom. Igen, átgondoltnak kellett lennem, és némi változtatást kellett eszközölnöm az időbeosztásomban, hogy elérjem ezt a célt. De néhány kisebb változtatást könnyen véghez tudtam vinni, hogy boldogabb legyek. Ha megóvnám a munkaóráimat az időpazarlástól és a figyelemelterelésektől, hogy többet tudjak elvégezni abból, amit célszerűnek érzek ezekben az órákban; ha olyan tevékenységekre szánnék időt, amelyek inkább engem töltenek fel, és nem a tennivalók listáját; ha kiszerveznék néhány házimunkát, hogy helyette Leóval játszva tölthessem az időt, ha élvezném és ünnepelném a mindennapi pillanatokat, megosztva őket azokkal, akiket szeretek… talán „mindent meg tudnék csinálni”. Robnak pedig elég lenne a következő nyaralásunkkor csomagolni.

Itt az idő

Ami a boldogságomat illeti, igazam volt: az idő bizonyult a legnagyobb kihívásnak. Pedig régebben azt hittem, hogy ez a mennyiséggel függ össze: ha több órám lenne a nap folyamán, mindent megtehetnék, amit csak akarok, mindent elérhetnék, és jobban érezném magam. Érdekes módon azonban a grafikon két és öt óra közötti lapos része azt sugallja, hogy egy elég széles tartományon belül az emberek rendelkezésére álló idő mennyisége nincs összefüggésben a boldogságukkal. Ez azért fontos, mert azt jelenti, hogy – a szélsőséges eseteket kivéve – a nagyobb elégedettség nem a rendelkezésünkre álló idő mennyiségén múlik. Hanem azon, hogy hogyan töltjük azt az időt, amink van.

A valódi válasz tehát nem az, hogy bővelkedjünk az időben, hanem az, hogy gazdaggá tegyük az időnket. Ez a grafikon tisztázta számomra azt, amit a kutatásaim nagy része mindvégig sugallt: a nagyobb boldogság kapcsán az idő nemcsak kihívás, hanem megoldás is. Az idő az egyetlen olyan erőforrás, amelyet ha helyesen fektetünk be, akkor jó, sőt talán nagyszerű életet tudunk élni. Ha tudod, hogyan fektesd be az idődet, és befektetsz az idődbe, boldogabbá teheted magadat. Az a fontos, hogy tudd, hogyan oszd be a rendelkezésedre álló órákat, hogy olyan eredményeket érj el, amelyek végső soron számítanak – olyanokat, amelyek lehetővé teszik, hogy elégedetten és kiteljesedve tekints vissza napjaidra, éveidre, az életedre. És az a fontos, hogy teljes mértékben elkötelezd magad amellett, hogy boldogabbá tedd ezeket az órákat.

Az időbefektetésre való összpontosítás (a pénzzel szemben) furcsának tűnhet egy olyan személytől, aki karrierjét üzleti iskolák professzoraként töltötte. Az üzleti mesterszakokon való oktatás során a sikert jellemzően a nyereséggel mérik. A megtermelt összegről van szó, és minél több, annál jobb. A legtöbb diákom éppen azért szerez üzleti mesterdiplomát, és azért folytatja üzleti karrierjét, hogy pénzt keressen, és remélhetőleg sokat. Ez azonban nem csak az én üzleti gondolkodású diákjaimra igaz. Egy felmérés során, amelyben kutatócsoportom több ezer embert kérdezett meg az ország különböző szakmáit és jövedelmi szintjeit képviselve arról, hogy több pénzt vagy több időt szeretnének-e, a többség a pénzt választotta. Mégis előfordulhat, hogy nem ez a helyes választás.

Henry Ford autóipari mágnás állítólag a következőket mondta: „Az üzletet nyereséggel kell működtetni, különben meghal. De ha valaki kizárólag a profit érdekében próbál meg működtetni egy vállalkozást… az üzlet akkor is meghal, mert többé nincs létjogosultsága.” Ez az idézet ugyanúgy vonatkozik ránk, egyénekre, mint a vállalkozásokra. A pénzre való széles körű összpontosítás ellenére az életben a siker és az elégedettség valódi meghatározója nem annyira a megkeresett pénz, mintsem a ráfordított idő. Volt-e célja? Megérte a befektetést… az időt?

Az évek során több mint egy tucat felmérést végeztem arról, milyen hatása van annak, ha a pénz helyett az időt tekintjük kritikus erőforrásunknak. Az eredmények következetesek és egyértelműek: függetlenül attól, hogy mennyi pénzünk vagy időnk van, ha nagyobb figyelmet fordítunk az időre, az magasabb szintű boldogságot hoz. Azok, akik a pénz helyett az idejükre fordítanak nagyobb hangsúlyt, arról számolnak be, hogy pozitívabban élik meg a napjaikat, és elégedettebbek az életükkel. Az időre való összpontosítás előnyei abból erednek, hogy az ember tudatosan és pozitívabb módon fektet be – olyan tevékenységekbe, amelyek szórakoztatóbbak, jelentőségteljesebbek, és összhangban vannak az értékeikkel. Mivel nem távolodok el túlságosan az üzleti iskolához fűződő gyökereimtől, ez a könyv egy befektetési útmutató. De nem a pénzről szól. Hanem arról, hogyan fektessük be a legértékesebb erőforrásunkat.

Boldogabb órák

Mindannyiunknak pontosan ugyanannyi órája van naponta, ami alatt dolgozhatunk és szórakozhatunk. Mindannyiunknak huszonnégy órája van arra, hogy a lehető legjobban osszuk be az időnket, és a tét hatalmas. Óráink és napjaink évekké és évtizedekké, végső soron pedig egész életünkké állnak össze. Az, ahogy töltjük az időnket, meghatározza, hogy kik vagyunk, milyen emlékeket őrzünk, és hogyan fognak emlékezni ránk azok, akiket hátrahagyunk.

És mindannyian boldogok akarunk lenni. Ezt az emberek világszerte következetesen a legfontosabb törekvéseik közé sorolják. Ez távolról sem újdonság. Blaise Pascal francia filozófus és matematikus már a tizenhetedik században is a következő megfigyelést tette: „Minden férfi [és feltehetően a nőkre is gondolt] a boldogságra törekszik. Ez kivétel nélkül így van. Bármennyire különböző módokon is, de mindannyian erre a célra törekszenek.”

A boldogság (amit a pszichológiai szakirodalom szubjektív jóllétként említ, és aszerint határozza meg, hogy mennyire érezzük magunkat pozitívan a napjaink során, és összességében mennyire vagyunk elégedettek az életünkkel) fontos. Nem is kicsit. Nem fegyelmezetlenség vagy egy komolytalan törekvés. Nem önzés, és nem is arról szól, hogy mosolyt erőltetünk az arcunkra, és úgy teszünk, mintha minden rendben lenne.

Ennek az alapvető érzelemnek óriási, hullámzó hatása van. Rugalmasabbá, jobbá tehet a munkádban, és adakozóbbá tehet a körülötted lévő emberekkel szemben. Több évtized tanulmányai bizonyítják, hogy a boldogságérzet mind az irodában, mind a (személyes és szakmai) kapcsolatainkban előnyös számunkra. A boldogság növeli például a motivációt, a kreativitást és az adaptív problémamegoldást – mindezek segíthetnek a munkában, és átsegíthetnek minket a személyes kihívásokkal teli időszakokon is. Ha boldogok vagyunk, jobban kedveljük az embereket, és mások is jobban kedvelnek minket. Kedvesebbek leszünk tőle, szívesebben mondunk és teszünk kedves dolgokat, és szívesebben segítünk másokon.

A boldogság jót tesz nekünk. Fokozza az immunrendszer működését, növeli a fájdalomküszöbünket, segít a szervezetünknek jobban reagálni a fiziológiai stresszhatásokra, és a hosszú élet jelentős mutatója. Összességében ezek a tanulmányok tagadhatatlan empirikus bizonyítékot szolgáltatnak arra, hogy a boldogság a hosszabb és jobb élet kulcsa. Tehát nemcsak, hogy mindannyian boldogok akarunk lenni, hanem boldognak is kell lennünk.

Az idő és a boldogság közötti ezen kölcsönhatás motivált több mint egy évtizedes kutatásom és a közelmúltbeli tanításom alatt, és ennek a könyvnek a megírásához is ez vezetett. Az alapvető emberi kérdésre keresek választ: hogyan tudjuk mindannyian a lehető legtöbbet kihozni abból az időből, amink van. A vonaton töltött, sorsszerű éjszaka óta tovább folytattam a kutatást, és az ezt követő eredményeket alkalmaztam saját gondolkodásmódom és időbefektetésem irányítására. Bár a napjaim még mindig tele vannak, végre rájöttem, hogyan tehetem őket teljes értékűvé. Végül úgy döntöttem, hogy elhagyom a Whartont, de nem hagytam ott a tudományos karrieremet. Bár nagyra értékeltem a kollégáimat és az iskola lendületét, megfogadtam a kutatásaim leckéjét, és a boldogságot választottam. A derűsebb napok érdekében végül megkértem Robot, hogy költözzünk el, és történetesen egy olyan helyre, ahol van a közelben tengerpart. De hacsak nem nyaralunk, nem töltünk egész napokat pihenéssel. Most a kaliforniai otthonunkban neveljük Leót és a lányunkat, Litát.

A UCLA Anderson School of Management professzora vagyok. Miután elhatároztam, hogy céltudatosabban töltöm az időmet, megváltoztattam, hogy mit tanítok – manapság a boldogságot tanítom. Laurie Santos Pszichológia és a jó élet című kurzusa a Yale egyetemen, valamint Bill Burnett és Dave Evans Tervezd meg az életedet című kurzusa a Stanfordon inspiráltak; az én kurzusom pedig A boldogság tudományának alkalmazása az élettervezésben. Ez megmutatja az üzleti mesterszakos hallgatóimnak, hogyan optimalizálhatják személyes és szakmai életük eredményeit. A saját kutatásaimból, valamint a pszichológia, a viselkedési közgazdaságtan, a marketing és a szervezeti viselkedés területén dolgozó kollégáim kutatásaiból merítettem, hogy segítsek a diákjaimnak úgy alakítani az idejüket – a mindennapjaikat és az egész életüket –, hogy boldogabbak legyenek.

Azért írtam ezt a könyvet, hogy ezeket a leckéket veled is megoszthassam. Hogy rávilágítsak arra, hogy az alapként szolgáló, több százezer adatponton alapuló kutatás hogyan kapcsolódik hozzád és az életedhez, diákjaimtól és barátaimtól hallott anekdotákat osztok meg, és történeteket saját magamról is. Ezek szükségszerűen személyesek, mert az időnk személyes – ez a mindennapi létezésünk lényege. És bár lehet, hogy nem minden tapasztalat tükrözi a sajátodat, gyanítom, hogy meg fogod látni bennük a saját élettapasztalatod aspektusait. Ezért arra kérlek, hogy olvasd végig a könyvet, hogy aztán az egyes fejezeteket követő tanulságokra támaszkodhass, így megszilárdulhat, amit menet közben tanultál. Talán még ennél is hasznosabb, hogy feladatokat is fogok adni, ahogyan a diákjaimnak is szoktam. A könyvben több mint egy tucat gyakorlat található. Javaslom, hogy csináld meg őket, hogy azonnal megtapasztalhasd a bizonyított hasznukat. Azzal, hogy elvégzed ezeket a gyakorlatokat, lényegében a kurzusomat végzed el, és ahogy a tanítványaim esetében is lenni szokott, ennek eredményeképpen nagyobb boldogságot, mélyebb élményeket fogsz megélni, jobb kapcsolataid lesznek.

A következő fejezetekben először is kilendítelek a szűkösség gondolkodásmódjából. A 2. fejezetben segítek felismerned, hogy még ha időhiányosnak is érzed magad, valójában már most is megteheted, hogy órákat szentelj annak, ami igazán fontos. Dolgozni fogunk az időérzékeléseden, hogy időben gazdagabbá válj. Megadom neked a kellő magabiztosságot, hogy eldönthesd, hogyan töltöd az idődet: mi az, ami értékes, nem pusztán hatékony.

A 3. fejezetben végigvezetlek a Kövesd az idődet! gyakorlaton. Ez segít felismerni, hogy mely tevékenységek ígérik számodra a legnagyobb boldogságot, és mely időtöltés nem éri meg az idődet – mindez pedig rávezet, miként fektesd be bölcsebben az idődet. Megjegyzem, elkerülhetetlenül lesznek olyan kötelező tevékenységek, amelyek nem különösebben szórakoztatóak (pl. házimunka, munka és ingázás) – a 4. fejezetben néhány stratégiát ajánlok, hogy ezek az időpazarlással fenyegető szakaszok is kielégítőbbek legyenek.

Az, hogy a legtöbbet hozod ki az idődből, nemcsak arról szól, hogy milyen tevékenységekkel töltöd az idődet, hanem arról is, hogy hogyan töltöd velük ezt az időt. A hozzáállásodról a tevékenységhez és arról, hogy mi van a fejedben, miközben csinálsz valamit. Például bár életem szerelmével egy sajtburger és egy pohár pinot mellett beszélgetni a legörömtelibb tevékenységeim közé tartozik, ha ez a vacsora Robbal annyira rendszeressé válik, hogy nem veszem észre a különlegességét, vagy annyira elvonja a figyelmemet a fejemben kavargó teendők listája, hogy nem hallom meg, amit ő éppen mondott, akkor elvesztegettem az időmet (és az övét is). Elszalasztottam az abban az órában rejlő potenciális boldogságot. Ezért az 5. fejezetben stratégiákat mutatok neked arra, hogy jobban odafigyelj, majd a 6. fejezetben néhány technikát ismertetek a figyelemelterelés megszüntetésére – hogy a lehető legtöbbet hozhasd ki az eltöltött időből.

Bár rengeteg időd van, hogy boldog életet élj, ez csak akkor igaz, ha az időt tudatosan töltöd, és nem hagyod, hogy értelmetlenül elcsorogjon. A napi óráid végesek. A 7. fejezetben megosztom veled, hogy mennyire fontos, hogy az eltöltésükben proaktívan és ne reaktívan járj el – arra ösztönözlek, hogy azt helyezd előtérbe, ami igazán fontos számodra, az időtöltés azon módjait, amelyek örömöt szereznek neked.

Figyelemre méltó, hogy az egyes órák nem különállók. Ez nem úgy működik, hogy egyszerűen összeadjuk a különböző órákat, és aztán egy jó hetünk lesz. Az, hogy a heti tevékenységeidet hogyan rakod össze és rendezed el, jelentős hatással lehet az általános elégedettségedre. A 8. fejezetben arra foglak bátorítani, hogy úgy tekints a napirendedre, mint egy gyönyörű és színes mozaikra, magadra pedig úgy, mint a művészre. Végigvezetlek a folyamaton, hogyan alakítsd az idődet: válaszd ki, helyezd el és rendezd egymás mellé a csempéket, hogy megtervezd az ideális hetet. Ez lehetővé teszi, hogy növeld a kellemes időtöltések hatását, és minimalizáld a feladatokét. Azt is látni fogod, hogy bár nem lehetséges mindent megtenni egy adott órában, mégis megtehetsz mindent, amit csak akarsz a heteid, hónapjaid és éveid során.

Végül a 9. fejezetben a munkaórákra való összpontosítás helyett az évek és az élet összességét vesszük górcső alá. Ez a madártávlatú nézőpont segít tisztázni az értékeidet: mi az, ami igazán érdekel, és mi az, ami a legfontosabb számodra. Ez a tágabb időperspektíva fogja irányítani, hogyan töltöd el a jelenlegi órákat – biztosítva, hogy a napjaidat azzal töltsd, ami kiteljesít, és visszatekintve az éveidre értelmet láss bennük, és ne érezz megbánást.

Ezzel az empirikusan megalapozott bölcsességgel megtanulod, hogyan alakítsd az életedet. Minden egy boldogabb órával kezdődik.

AZ ELSŐ FEJEZET TANULSÁGAI

• Az időhiány az az általános érzés, hogy túl sok a tennivaló és túl kevés az időnk.

• A túl kevés szabadidő (azaz napi körülbelül két óránál kevesebb) a stressz miatt kevesebb boldogsággal jár együtt.

• Ugyanakkor a túl sok szabadidő (azaz napi körülbelül öt óránál több) szintén kevesebb boldogsággal jár együtt, mivel a céltalanság érzését kelti.

• E szélsőséges eseteket leszámítva a rendelkezésre álló szabadidő mennyisége nincs összefüggésben a boldogsággal. Ehelyett a boldogság attól függ, hogyan töltöd a rendelkezésedre álló időt.

• Az időre (és nem a pénzre) való összpontosítás növeli a boldogságot, mert arra ösztönöz, hogy tudatosabban töltsd – boldogabb és teljesebb módon.

• A boldogság érzése fontos törekvés – előnyös a munkádban, a kapcsolataidban és az egészségedben, valamint rugalmasabbá, kreatívabbá és kedvesebbé tesz.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 Budapest, Múzeum krt. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ + magazin
ÉRDEKES INFORMÁCIÓK SZERZŐKRŐL ÉS KÖNYVEKRŐL
CIKKEK AZ ÖNFEJLESZTÉS - ÉLETMÓD - SPIRITUALITÁS -
PSZICHOLÓGIA - EZOTÉRIA - COACHING - YOUNG ADOULT TÉMAKÖREIBEN
BLOGGEREK KÖNYVAJÁNLÓI

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen