Originally published under the title Echtzeitalter

Copyright © 2023 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

Original cover design © Barbara Thoben Cologne

A borítón szereplő festmény Bertram Hasenauer alkotása.

Fordította: Szabó Zsuzsa

Hungarian translation © Szabó Zsuzsa, 2025

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1

Ha valaki először látja ezt a helyet, a kastélyt Schönbrunn-sárga homlokzatával és koszossárga, málló hátfalával, a parkot a rétekkel és a sportpályákkal, erdős domboldalával és mesterséges barlangjával, akkor valószínűleg a fal – amely körbeveszi, és amelynek a magassága az Argentinier- és a Favoritenstraße emelkedésétől függően kettő és négy méter között ingadozik – lesz a legutolsó, ami feltűnik neki. Miért is gondolna egy nyílt napon bárki a falra? Hiszen a gyerekek annyi minden mást látnak, a tenisz- és strandröplabdapályákat, a fedett uszodát, a parkettás tornatermet, a többfunkciós csarnokot, a Sala Terrenát, ami egy kertre nyíló díszterem, és ha tekintetüket a lábuk elé vetik, akkor a kőpadlót, amelynek hatalmas kockáit évszázadokon át ezer meg ezer lábbeli koptatta simára.

Ezenkívül megmutatják még a gyerekeknek a focipályákat, a két sportpályát, a műanyag borítású pályát, az elsősök pályáját és mindenekelőtt a nagy pályát, amely minden képen látható, és a parknak az őt körülvevő futópályával együtt némi hivatalos színezetet, középiskolaszerű kinézetet kölcsönöz még akkor is, ha a nyílt nap után soha többé nem fognak ott játszani, mivel a nagy pálya egy évek óta húzódó jogvita tárgya, amire a következő tábla figyelmeztet: Lezárva! Belépés csak saját felelősségre!

De minderről a leendő marianisták még nem tudnak semmit. Beszélnek nekik az idegen nyelvi kínálatról, az iskolai kirándulásokról, csereprogramokról, úgynevezett fakultatív foglalkozásokról, amelyeken a tanulók minden elképzelhető szenvedélyüket kiélhetik a sakktól a síelésen át az akvarisztikáig, de nem mutatják meg nekik a tanári mellett azt a helyet, ahol a pluszfestékréteg ellenére még mindig átüt a volt vezető nevelőtanár neve a következő szó kíséretében: gyerekmolesztáló!

Az elsősök pályáját ugyan megmutatják, de anélkül, hogy elmondanák, mivel jár elsősnek lenni. Ez nemsokára mindegyikük számára azt jelenti majd, hogy az idősebbek egy egész éven át így is kezelik őket, és hogy ők maguk is, minden szándékuk ellenére, betagozódnak ebbe az életkor szerinti táplálékláncba, és már egy év múlva ugyanúgy fognak bánni az új elsősökkel: mert nem akarják másoknak megspórolni azt, amit nekik sem spórolt meg senki.

Az erdei focipálya még csak nem is része a túrának, ez a leghátul lévő, lepusztult állapotú, felfestés és hálók nélküli futballpálya, amelynek a közepén egyetlen fa áll, de egyben a legjobb hely is, mert az iskola területén sehol másutt nem kerülhet az ember ennél távolabb minden mástól, ráadásul közvetlenül mögötte, az Akzent Színháznál, rálátással az Apostoli Nunciátusra, a pápai követségre, adódik a legjobb hely átmászni a falon.

Amikor a gyerekek hazamennek innen, és megbeszélik a szüleikkel a látottakat, összehasonlítják a Marianumot más iskolákkal, pró és kontra listákat készítenek, hogy jól átgondolt döntést hozzanak, egy sem említi közülük a falat. Till sem, egy apró, vörös hajú fiú, akinek ugyan feltűnt, megnézte, és észlelte azt ellentétben sok más gyerekkel, akik számára a fal nem volt több, mint régimódi színházi kulissza, szürke pasztellszínekben úszó, horizontba nyúló átmenet.

2

Hiba volna azonban, ha Till átlagostól eltérő benyomását valamiféle különleges felfogó- vagy megfigyelőképességgel magyaráznánk, s olyan éleslátást tulajdonítanánk neki, amivel már most felismeri, ami másoknak majd csak tizennégy vagy tizenöt évesen fog igazán szemet szúrni, vagyis hogy ők a más iskolákba járó fiatalokhoz képest be vannak ide zárva, és a falnak ebben nagyon is gyakorlatias szerepe van. Az sem tűnik fel másoknak, hogy Till már a futballpályák felsorolása közben, bár igazán csak a megtekintésükkor, unatkozik, nem akar tizenegyest rúgni, még kevésbé akkor, amikor unszolják – „na, bátran, próbáld csak meg!” –, ahogy mindig mindenkit focira buzdítanak, mintha más nem is lenne a világon, míg aztán végül beadja a derekát, mivel a többiek toporgása mögötte nyomasztó érzés, amit már ismer az uszodai ugródeszkákról és csúszdákról, ahonnan visszafordulni és megszégyenülten lekászálódni egy ponton épp annyira lehetetlenség, mint ugrani.

Nekifutás közben a lába annyira megnyúlik, hogy tériszonya lesz, közben a kapu egyre jobban összezsugorodik, a kapus keze pedig egyre szélesebbre tárul, ő meg végül megbotlik a saját lábában anélkül, hogy hozzáért volna a labdához.

Till feláll, és egy percig sem töpreng azon, hogy ez most vajon kínos volt-e. Szombat van, és amikor a mamája egy „most már tényleg mennünk kell” felkiáltással kirángatta a szobájából, és a pár száz méterre lévő iskolába vitte, már háromórányi Assassin’s Creed volt mögötte, így még mindig ebben a kellemes, a való világtól elrugaszkodott állapotban leledzik, amit a más világokban való megmerítkezés idéz elő. Ha valaki egy számítógépes játékban képes, mondjuk, falakat szétaprítani, és az azokból nyert fából égbe vezető lépcsőt építeni, vagy parkourozóként minden létező akadályon átjutni, akkor előfordulhat, hogy a valóságban ugyanazokat a konkrét lehetőségeket látja, mint a komputerjátékban.

Mennyire unalmas ehhez képest azon gondolkodni, tényleg latint, franciát és oroszt szeretne-e tanulni, hogy ebbe az úgynevezett félinternátusba szeretne-e járni, és minden nap 17 óra 30-kor szeretne-e csak hazamenni, hogy jól érzi-e magát mindenféle focista fiúk és röplabdás sportlédik, olyan gyerekek közt, akik már tízévesen úgy öltözködnek, mint ahogy életük egész hátralévő részében fognak – zöld pólóing barna vitorláscipővel vagy rózsaszín póló fehér farmernadrággal! Mennyire unalmasnak tűnik mindez azokhoz a műalkotásokhoz képest, amelyeken emberek százai dolgoztak éveken át, hogy a lehető legjobb szórakozást nyújtsák nekünk!

Talán normális egy olyan gyereknél, aki az internátusokról alkotott elképzeléseit a Harry Potter-filmeknek és Harry Potter-számítógépes játékoknak köszönheti, hogy olyan helyet lát, ahová nem való, és azt képzeli, hogy belőle odavaló emberke válhat. Talán Till egész egyszerűen nem is töpreng ezen, mivel a látogatás alatt épp elképzeli, ahogy felugrik a padlóról az ereszcsatornára, onnan a felső ablak peremére, majd átmászik a szomszédos magasabb épületre, és a tetőkön végigfutva eljut a Karlskirchéig, hogy a templom kupolájáról a törzséhez szorított kézzel fejest ugorjon. Mindenesetre örül, amikor este az anyjával összeállítanak egy tényszerű listát, és megállapítják, hogy a Marianum számára a legjobb opció. Az anyja pedig azért örül, hogy jó kezekben tudhatja Tillt, amíg ő teljes állásban dolgozik.

Közismert diákjai nem árulnak el semmit az őket kibocsátó intézményről, és egy olyan kis helyen, mint Bécs, az idő múlásával egyszerűen maguktól adódnak: Friedrich Torberg, Erich Fried és Stefan Zweig a Gymnasium Wasagasséba járt, Arthur Schnitzler, Lise Meitner és Erwin Schrödinger az Akademisches Gymnasiumba, Johann Nestroy, Johann Strauss és Ernst Jandl pedig a Schottengymnasiumba. Így aztán ez az iskola is számontart bizonyos embereket, akikre hivatkozhat, aszerint, hogy éppen merről fúj a társadalmi szél. Karl Luegerre például régebben jóval büszkébbek voltak, mint ma, Herrmann von Trenkwald és Fritz Hamburger nevét pedig nem is említik, vagy eltűnnek azok nevei mögött, akiknek a hozzájuk hasonló emberek miatt kellett emigrálniuk.

Más jelenleg nem időszerű alakot sajnos nem lehet oly könnyen megkerülni, mert ha már az SA-Obersturmführer nagypapa idejárt, akinek az 1936-os olimpiai játékokon nyújtott teljesítménye általános csalódottságra inkább cáfolta, semmint erősítette fajának felsőbbrendűségét, majd az apa, akit jogerősen elítéltek holokauszttagadásért, és végül a fiú is, akinek a prepotenciája akaratlanul is nagy szolgálatot tesz majd az osztrák demokráciának, akkor egy iskola nem sokat tehet azért, hogy elhatárolódjék.

De a nagynémetek és jobboldali radikálisok a Marianumban sincsenek jobban képviselve, mint Ausztria más részein, ahol minden társadalmi osztályban a lakosság mintegy huszonöt százalékát teszik ki, és ha az ember szeretné az itt uralkodó szellemi beállítottságot azonosítani, akkor az inkább az opportunizmus lenne. Ennek az intézménynek a tipikus végzőse olyasvalaki, aki orvosként, ügyvédként vagy vállalkozóként átveszi az apja praxisát, irodáját vagy cégét, és egész életére beéri annyi lázadással, hogy tizenhét évesen az ingére vetett pulóver ujját ferdén lógassa át a vállán ahelyett, hogy szimmetrikusan kötné meg.

Till sohasem lesz ilyen.

Az sem lenne egyáltalán olyan rossz, ha Till tévedésből lenne itt, mivel az iskola elég nagy ahhoz, hogy valaki átcsusszanjon, és inkább figyelmetlenségből, mint toleranciából megkapja azt a szabadságot, hogy ha már nem támogatják, akkor legalább békét hagyjanak neki.

Vagyis: ez lenne, ha Till az 1/A-ba vagy az 1/C-be, a 3/B-be vagy az 5/D-be járna, bármilyen más osztályba, mint ez az 1/B. Mert miközben az iskola évek óta dolgozik azon, hogy elitizmusának, amennyire csak lehet, emberarcúságot kölcsönözzön, van egy ember, aki a modern világ minden követelményével, minden készségfejlesztésre irányuló törekvésével szemben úgy viselkedik, mint egy hajthatatlan gall falu. És mivel ez az ember osztályfőnök, német- és franciatanár, tutor és az öt délutánból háromban az 1/B délutáni felügyelőtanára, Tillnek és az osztálytársainak is galloknak kell lenniük: egy valóságtól különálló exklávé lakóinak.

3

Bécs vonzza a különcöket. Vannak kanonizált különcök, mint Helmut Seethaler, aki évtizedek óta pereskedik a Wiener Liniennel, a bécsi közlekedési vállalattal, hogy átlátszó ragasztószalaggal a buszmegállók falára ragaszthassa a verseit; a sörlovag, aki valamiféle késztetésből nőket szólít le a metrón, hogy elmennének-e vele meginni egy sört, de egy ritka esetben előforduló igen esetén azonnal hátat fordít, és már a következő nőt szólítja meg. Van a szudáni király, egy idősebb férfi fekete öltönyben, piros nyakkendővel és piros barettsapkában, akinek a Schottentornál van a székhelye, két doktori címmel az Alexandriai Egyetemről és egy megafonnal; van a nagymama a 6. kerületben, aki hiábavaló harcot folytat a graffitisek ellen, és egy vödör barna festékkel meg egy ecsettel minden feliratot és képet átmázol, mindegy, milyen színű a ház fala, a háztulajdonosok meg beperlik, akik szerint a barna átfestések még csúnyábbak, mint a falfirkák, és a nagymama, legalábbis az állam szemében, ugyanolyan mértékben vandál, mint azok, akik ellen küzd.

Bécs különösségét azonban nem sajátos kívülállói adják, nem az ottakringi pacsirta, az apró, mindig is öreg kinézetű, pepita zakós férfi, aki korábban a Kärtnerstraßén falzett hangján madárhangokat utánzott, vagy Waluliso, akiről időközben a Neue Donau nudista részén még hidat is elneveztek, és nem is a hajléktalanok vagy drogosok, azok a drogfüggők, akik a 7. kerületben gyerekes kézírású, fénymásolt verseket árulnak – némelyik szép és szomorú, némelyik szomorú és borzalmas.

Bécs különösségét a polgári küllem mögé bújt őrültek adják, akik messzemenőkig funkcionálnak, de sohasem költözhetnének el innen, mivel emberellenes magatartásuknak egyetlen más városban sem lenne ily kevés következménye. Olyan emberek, akik épphogy nem állnak kívül a társadalmon, hanem védett területeken, korlátolt felelősséggel végzik a munkájukat: a városi hivatalokban, magániskolákban vagy a rendőrségnél, még ha pszichés szempontból kétes életet élnek is. Bármelyik nap elveszíthetik az önkontrolljukat, mivel ahhoz szoktak, hogy a saját kis környezetükben kényük-kedvük szerint írjanak elő szabályokat, amelyeket a többieknek követniük kell, és csak akkor, ha a megszokott környezetükön kívül kiborulnak – például amikor egy Bergman-film vetítése alatt a filmmúzeumban megvernek egy amerikai egyetemista lányt, mert szerintük túl hangos volt, vagy a villamoson az ernyőjükkel lábon szúrnak valakit, rendszeresen személyeskedő versekkel zaklatnak fiatal írónőket e-mailben, vagy üvöltözni kezdenek, mert valaki egy zárt térben műanyag üvegből iszik –, csak akkor válik mindenki számára nyilvánvalóvá, amit azok, akik egy ilyen embernek ki vannak szolgáltatva, már régóta tudnak, tudniillik, hogy őrültről van szó, olyasvalakiről, akinek senki fölött nem volna szabad rendelkeznie.

4

Till osztályfőnöke, a Dolinar, aki a diákjai szerint úgy néz ki, mint Voldemort – bár gyér vörösesszőke hajával és krumpliorrával inkább arra a tintahalra hasonlít, akit a SpongyaBob állandóan bosszant –, a Dolinar, aki mindig feketében jár, télen bő lódenkabátot visel, amely denevérré teszi hasonlatossá, egyike ezeknek az őrülteknek.

A Dolinar osztályait harminc éve megelőzi különleges hírnevük. Az igazgatóság értékeli az átlagon felüli osztályzatokat, az alacsony lemorzsolódást, diákjai kifogástalan viselkedését, feltűnésmentességét, diszkrécióját. Érthető hát, hogy az igazgatónő, aki iskolavezetői tevékenysége és az ÖVP döblingi nőszervezetének elnöki posztja mellett történelemtanár is, és mint ilyen egyetlen osztályt kell csupán tanítania az alsó évfolyamból, hacsak lehet, Dolinar-osztályt választ. Sehol máshol nem mehet ennyire biztosra, hogy csupa kezes diákkal lesz dolga. Amikor az igazgatónő belép az osztályba, a Dolinar-gyerekek már mind a helyükön ülnek, fél másodpercen belül felállnak, nem beszélnek, és csak akkor ülnek le újra, ha mondják nekik, ám hogy ezt elsősorban nem az iránta való tiszteletükből teszik, hanem az osztályfőnöküktől való félelmükben, az az igazgatónőnek, mint minden más tanárnak is, teljesen mindegy.

A kollégák keveset töprengenek azon is, hogy a Dolinar pontosan mivel is bünteti diákjai helytelen magatartását, amitől ők annyival szófogadóbbak lesznek. Először is, a tanárok többsége semmilyen sajnálatot nem érez olyan gyerekek iránt, akik már tizenegy évesen tudják, hogy többet fognak örökölni, mint amennyit a tanáraik valaha is megkeresnek, és ezt, ahogy lehetőségük adódik rá, ki is mutatják, és akik hihetetlenül lenézők és brutálisak tudnak lenni, másodszor, a Dolinar diákjain kívül senki sem sejti, mi is folyik valójában ezekben az osztályokban.

Annyit azért az igazgatónő legalább tudhatna, hogy az 1/B osztály a tanévek előrehaladtával – az összes többi korábbi Dolinar-osztályhoz hasonlóan – egyetlen statisztikában kiemelkedően rossz eredményt fog produkálni, mégpedig a szabadon választott tárgyak és nem kötelező gyakorlatok látogatása terén, és hogy ez nem véletlen. A Dolinar megtiltja nekik, a szabadon választható tárgyakat és a nem kötelező gyakorlatokat, megtiltja nekik a kapcsolatot más osztályokkal, megtiltja a szüleiknek, hogy beleavatkozzanak a nevelési módszereibe, megtilt mindennemű rossz teljesítményt németből vagy franciából, miként más tárgyból is, és megtilt mindennemű fegyelmezetlenséget. Minden elmaradt köszönés a folyosón, minden túlságosan vontatott felállás, minden túl sietős mozdulat büntetést von maga után.

A vétkeket fogalmazásokkal büntetik: háromszáz szó Futball zárt terekben címmel, kétszázötven szó arról, Hogyan kell helyesen köszönni?, négyszázötven szó Az ajtók nyitásáról és csukásáról. Az évek során fokozatosan nő a szavak száma, úgyhogy az ember legalább egy vagy két napig, extrém esetben akár két hétig is ott körmölhet tanítás után az osztályban, miközben a többiek a parkba vagy valamelyik közösségi térbe mennek. Ezután a Dolinar kijavítja a fogalmazást, visszaadja, és az ember még egy napot tölt azzal, hogy minden súlyos hibához három-három mondatot ír, amit aztán ő újra kijavít.

Ezek olyan napok, amelyeken tíz órán át nincs fellélegzés: először a tanítás, aztán egy gyors ebéd, aztán a fogalmazás, valamikor tanulás, azaz a házi feladatok megírása és megtanulása, miközben a Dolinar továbbra is szemmel tartja az embert. Négy órakor tizenöt percre le szabad menni a büfébe egy zsemléért vagy egy csokis, esetleg vaníliás tejért, utána folytatódik a tanulás teljes csendben, míg a Dolinar fél hatkor, jóval gyakrabban azonban csak háromnegyedkor, néha pedig csak pontban hat órakor engedi, hogy összecsomagoljanak, és hazamenjenek. Utána másnap reggel nyolcig mindenki szabad ember.

Valójában azonban akkor sem szabad, mert ha az ember Bécsben jár-kel, mindig fennáll a lehetősége annak, hogy valahol véletlenül összefut a Dolinarral. Mondjuk, este fél tízkor jön ki az Apollo moziból, és akkor hirtelen ott áll előtte, és a dolog éppen olyan, mintha az iskolában lennének, ugyanaz a hatalmi viszony áll fenn, és hogy másnap német- vagy franciaórán mi fog történni, könnyen kiszámítható, mivel a Dolinar nevelési elvei a következő közmondáson alapulnak: egy fenékkel nem lehet két lovat megülni, és az esti szórakozás egy második lónak számít, az iskolától való elfordulásnak, azt jelzi, hogy az illető azt hiszi, már eleget tanult, hibás magatartásnak, ami elfogadhatatlan.

A Dolinarnak a diákok teljes figyelmére szüksége van, ezért úgy gondolja, hogy kénytelen korlátozni az életüket. Ez a figyelem nemcsak a grammatikához vagy a helyesíráshoz kell neki, amelyek a feladatkörébe tartoznak, vagy minden más olyan témához, amit azért tanít, mert őt személyesen érdekli, bár egyáltalán nem tartozna egy német- vagy franciatanár illetékességi körébe – mint például bel canto operák, európai uralkodócsaládok és a katolikus egyház, a balett és az építészet története – , hanem mindenekelőtt egy olyan terület számára kell ez a figyelem, amely éppenséggel abszolút tananyag, ám amelyet a Dolinar egészen másképp fog fel, mint ahogyan az a tantervben szerepel, ez pedig az irodalom.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.

Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon,

vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon:

facebook.com/scolarklub

instagram.com/scolarkiado

tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2025

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Nyelvi lektor: Bárány Anzelm

Szöveg-előkészítő: Gyergyai-Szabó Mariann

Tördelő: Magyari-Ésik Zsófia

Korrektor: Török Mária

ISBN 978 963 685 286 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Lexend Giga – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License