A KARMELITA ANGYALA

© Debreczeni Gellért 2024

© MADEINART KFT. 2024

Tartalomjegyzék

Copyright Oldal

A KARMELITA ANGYALA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

Kiadja: MADEINART KFT.

Cím: 2112 Veresegyház, Paskom u. 65.

Email: madeinart.publishing@gmail.com

MINDEN JOG FENNTARTVA, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan, vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

„Minden családban van egy idős, egyre őrültebb rokon, aki időről-időre kiad egy könyvet.

Ha neked nincs ilyen rokonod, lehet, te leszel az!”

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői valamennyien kitalált alakok. Mindennemű hasonlóságuk élő vagy holt személyekhez csupán a véletlen műve.

Előszó a második kiadáshoz.

Ami igazából az első kiadás. De inkább, máris elmagyarázom:

Ismerősi körben, általam tisztelt és nagyra tartott, nálam sokkal nagyobb irodalmi tapasztalattal rendelkező személyek körében megszondáztattam a Karmelita angyalának kéziratát. Illetve annak egy hibától hemzsegő, de már szerkesztett, tördelt és pár példányban kinyomott és bekötött korai változatát.

Ezúton is köszönöm mindegyikük őszinte visszajelzését!

Egybehangzó véleményük szerint, az első fejezet vulgaritása és közvetlensége olyan megosztó erővel bír, ami sokak számára visszatartó erőt jelenthet a könyvben való komolyabb elmélyedéssel szemben. Ha az első fejezet stílusában fogalmazódna meg ez a gondolat, akkor az úgy szólna, hogy a könyvet sok olvasó az első mondatokat követően félrerakná a picsába.

Ezt nyilvánvalóan nem akarom, ezért az előszó jelen formai eszközével élve, el kell, hogy határolódjak az első fejezetben megszólaló fiktív, ámde a 2020-as évek magyar valóságától egyáltalán nem távolrugaszkodva megformált karakterek megszólalásának minőségétől. Ők ilyenek. Hitelesen így ábrázolhatók. Mondataik minden bizonnyal kisípolásra kerülnének egy rádiójátékban, a nyomdafestéket viszont, megtűri a stílusuk.

Bocsássuk meg nekik, hogy így beszélnek, nem ez a leg- gyarlóbb hibájuk!

Cserébe, ígérem, hogy ezeket a hősöket hosszú időre el is felejthetjük!

Rossz ízű emlékük majd csak soká bukkan elő újra, mint valami rossz ízű pálinka távolba vesző emléke egy másnaptól gyötört elpocsékolt délutánon.

A könyvet keretbe helyező két epizódon kívül – illetve belül – leírtakhoz, jó szórakozást kívánok!

– A szerző –

1

Amikor egy vadászház falai között, történelmi hősök és kitömött állatok ítélkező tekintetétől nyomasztva a miniszterelnök-helyettes homlokát egyszerre ráncolja „A Kurva Isten Bassza Meg!” ki nem mondható indulata, valamint a „Mit Képzeltek, Ti Faszszopó Gecik?” keresztényi szeretetből épített kérdése, akkor ott és akkor, elakad a szó.

Ijedten tördeli a kezét az államtitkár, idegesen fészkelődik a kisvárosi polgármester és feszülten köszörüli a torkát a gyermekotthon új igazgatója. A bátorság ilyenkor úgy fogy el, mint helikopterről lógatott jávorszarvasból az utolsó lehelet.

Bayer Zsoltnak kellene lenni ahhoz, hogy ebben a helyzetben bárki megtörje a csendet.

– A Kurva Isten Bassza Meg! – ismerte fel tűpontosan a helyzetet a miniszterelnök-helyettes barátja, majd, mintegy nyomatékosítva az elhangzottakat, még azt is hozzátette – Mit Képzeltek, Ti Faszszopó Gecik?

A miniszterelnök-helyettes egy pillanatra fátyolos tekintettel nézett harcostársára, amiért így olvassa a gondolatait, majd mikor rajtakapta magát a hűtlenség lélegzetvételnyi csalfa kísértésén, szégyenkezve kijavította barátját.

– A Gecit ne vedd a szádra, Zsoltom!

Kovács, a gyermekotthon új igazgatója, először félve a polgármesterre nézett, majd látva, hogy az a telefonját nyomkodva épp máshol jár a figyelmével, minden bátorságát összeszedve belesuttogta a pálinkától már kissé elnehezült nyelvével a terem hűvös csendjébe:

– Ugye nem tudnak mindent? Ezek, a ...izé ...gecik?

Vannak kérdések, amik nem érdemelnek választ. És vannak emberek, akik híján vannak annak a képességnek, hogy olyan kérdéseket tegyenek fel, amelyek választ érdemelnek.

Kovács elmerenghetett volna azon, hogy a kérdése volt érdemtelen a válaszra, vagy ő maga a kérdés felvetésére, de az elmerengés képessége szintén nem tartozott az ő általa birtokolt erények halmazába. Így inkább csak nézett reménykedve és töltött magának.

– A Kurva Isten Bassza Meg Ezeket a Faszszopó Geciket! – kiáltotta a miniszterelnök-helyettes barátja, mintegy szintetizálva az eddig elmondottakat.  Ez a frappáns szintézis azonban, most nem talált lelkes közönségre. Elmaradt a nevetés és a hátveregetés. Nem csendültek összekoccanó poharak. Sőt, a korábban sokszor bevált, egymást túlharsogó „Hallottad Milyet Mondott? A miniszterelnök-helyettes barátja...” bennfentességet sugalló kérdés sem visszhangzott a csákvári vadászház nagy időket megélt gerendái alatt. Ezt most nem fogják idézni nemzeti érzelmű bátor fiatal harcosok az online térben és a királyi TV sem ezzel fogja kibélelni az érdektelen híradók közötti érdektelen szünetek nagyon is érdekek mentén szerkesztett műsorait.

Pedig olyan jól indult a nap!

Bennfentesen, harsányan, csalfa kísértések ígéretét hordozva.

Egy nap, ami a vadászt, a FÉRFIT, nem csak kielégíti, de fel is tölti és olyan magasságokba emeli, ahol eggyé válhat a természettel, a nemzettel, a Teremtővel.

Körbekerítve a Vértes legdúsabb erdei, telefonhívásnyira legpompásabb vadjai...

– Erre mindent elrontanak Ezek a Faszszopó Gecik!

A miniszterelnök-helyettes barátja kitépte a könyvet az államtitkár kezéből, amit az eddig fennhangon olvasott és a halántékán kidagadó erekkel, belevetette magát a lapok közé.

– Faszom Ezekbe a Betűkbe! Hol a Szemüvegem!

– Itt van Zsoltom! Adom! – mondta a miniszterelnök-helyettes, és nyújtotta barátja felé...

– A Faszom Ezekbe a Gecikbe! – vont párhuzamot a miniszterelnök-helyettes barátja a betűk és az ellenség közé, majd minden tudását összeszedve hangosan olvasni kezdett.

„A gyárak számára az önkormányzat a helyi gazdák érdekeit semmibe véve, a legjobb termőterületeket jelölte ki. A megszerzett területekről az értékes termőréteget kamionok ezrei szállították el, ki tudja, hogy kinek újabb profitot termelve, hogy a legyalult földön aztán akkumulátorgyárak számára épüljön betonsivatag.”

– Mi Ez a Szar? Mi Az, hogy Ki Tudja Kinek? Mindenki Tudja! Na Ugye, hogy Nem Is Tudják! – kiáltotta a miniszterelnök- helyettes barátja, de az államtitkár, aki már előrébb tartott az olvasásban, visszarángatta a valóságba.

– Le van írva az is, hogy kinek. Tudják. Mindent tudnak.

Kovács reménykedve nézett az államtitkárra, hogy talán most jött el az ő ideje és a korábbi kérdésére kapott most az államtitkár úrtól választ. Az államtitkár azonban egy pillantásra sem méltatta. Kovács reménykedően bólogatva a polgármesterre nézett, hogy ő legalább látja-e az igyekezetét, de az igyekezet nyugtázása csak plátói remény maradt.

– Mindent tudnak, amit tudniuk érdemes, és sajnos azt is, amit nem érdemes.

Ez utóbbi kijelentésnél az államtitkár szigorúan a miniszterelnök-helyettesre nézett, aki szégyenlősen elfordította a tekintetét.

A kandalló felett lévő feszületre bámult hosszú másodpercekig. Gondolatai pedig ugyanennek a teremnek a múltból felsejlő hangjai, örömei, színei és illatai körül időztek el.

Jól esett megpihenni egy kicsit.

Belekapaszkodni az élményekbe. Megragadni őket. Elmerülni a pálinka ízétől felkorbácsolt emlékfoszlányok hullámaiban és egy kis időre belesüppedni a békés, meleg emlékpaplanba.

De barátjának pálinkagőzös üvöltése kirángatta a miniszterelnök-helyettest ebből az édes dunyha-melegből:

– Ó, Ti Faszszopó Gecik! Mi az, hogy Képek a Miniszterről?

– Milyen képek? Melyik miniszterről? Kérdezte felriadva a polgármester, aki eddig a telefonját nyomkodta.

Nem nagyon vett eddig részt a társalgásban. Megtehette.

A miniszterelnök-helyettessel, a barátjával és az államtitkárral ellentétben ő valódi politikus volt. Ahogy délben frappánsan megfogalmazta: az én faszommal verik a csalánt! Engem valódi szavazók, valódi programmal, valódi választáson választanak meg a városomban!

Még ki is húzta magát mindehhez. Megpróbált a saját egyhatvanas magasságával valami fensőségesebb érzést sugalmazni, de a miniszterelnök-helyettes barátja a rá jellemző diplomáciai erények összességét megcsillogtatva azonnal helyre tette:

– A te faszoddal „baz’meg”! A párt teljes kommunikációs gépezetének támogatásával, az Ordibátor hirdetéseivel a seggedben nyersz választásról-választásra barátom! Te független, te!

Ezen aztán mindannyian röhögtek.

– Milyen képek? – kérdezte aggodalommal terhes hangon újra a polgármester, nem mintha felrémlettek volna az emlékeiben olyan képek bármely miniszterről, amelyeken ő is rajta lehetett volna. Kovács igyekezett belekapaszkodni a polgármester tekintetébe, és megerősíteni őt egy pillantással az aggodalmáról, de talán a világításnak, talán a balszerencsének köszönhetően ez a megerősítés nem talált viszonzásra.

– Intim Képek a Kurva Anyjukat! – mondta a miniszterelnök-helyettes barátja és lebaszta a könyvet a tölgyfa asztalra.

Ijedten zörrentek meg a pálinkás poharak az asztalon. A hozzá legközelebbi izgatott táncot kezdett járni, meg-meginogva a talpán a pörgés-forgás közben. Majd, mint aki belefáradt a részeg egyensúlyozásba, felbillent és a nemes panyolai barack utolsó cseppjeit az asztal repedési közé csorgatta. A miniszterelnök-helyettes barátja lemaradt erről a táncról, neki fontosabb dolga volt. Rávetődött a sötét borítójú puhafedeles könyvre, elvégre egy könyv tölgyfa asztalra történő lebaszásának teátrális mozdulata nem lehet fontosabb, mint a nemzetmentés.  Még ha a nemzet megmentése, éppen intim képek iránti kíváncsiság álcáját ölti is magára.

Míg újra átlapozta a könyvet, izgatottan pörgette emlékeiben az általa ismert miniszterek képeit, de nem volt olyan, akibe gondolatai örömmel kapaszkodtak volna meg. Pedig igyekezett emlékeiben, az intimitás minden dimenzióját szélesre tárni a lehetőségek előtt.

Az államtitkár idegesen nyomkodta a kezében tartott elektromos cigaretta gombjait. Már rég fel kellett volna töltenie. A gondos kínai kezek által beszerelt ledek azonban, a megnyugtató fehér helyett, még mindig pirosan villogtak. Mintha átérezték volna a csákvári vadászház dísztermében tapintható feszültséget. A kis fénydiódák is csak idegességet, zavart, veszélyt jeleztek.

És akkor még itt vannak ezek az állatok is!

Meg a preparátumok a falon.

Muflonok, gímek és dámok, azt se tudja az ember, hogy melyik-melyik. Az államtitkár végül egy vaddisznó pofájának bámulásában nyert valamelyest nyugalomra és bátorításra.

– Uraim. Ne felejtsük el, hogy ez csak egy könyv! Egy alig háromszáz oldalas, rosszul megírt, ismeretlen szerző által jegyzett könyv. Amit ingyen osztogatnak a könyvvásáron. Egy fantazmagória. Egy fikció.

Ha egy államtitkár, a maga megnyugtató eleganciájával, mély, érett férfihangján a fenti szavakat duruzsolja a Vértes zúgó lombjai között egy langyos tavaszi koraestén, akkor az minden miniszterelnök-helyettest, polgármestert, gyermek- otthon vezetőt és a miniszterelnök-helyettes barátját is a zen, végtelen elcsendesült állapotába kellene, hogy ringasson.

Sajnos az államtitkár se nem volt megnyugtató, se nem volt érett. Nyomokban sem tartalmazott férfiasságot, vagy eleganciát.

Olyan semmilyen volt.

Semmilyen, aki olthatatlan szomjat tudott érezni egy jól megfogalmazott miniszterelnöki rendelet, egy kreatív és új történelemértelmezés, számára értékes férfiemberek társasága, vagy, akár egy végre bekapcsolódó elektromos cigaretta iránt. Nem volt semmilyenebb a miniszterelnök-helyettesnél, de semmilyenebb volt mindenki másnál a teremben. A megnyugtatónak szánt szavai pedig üres fejhangon, a saját félelmét hiperventilálva visszhangoztak az egyébként is lassan kriptahangulatot árasztó teremben.

– Fikció?! Baszd meg! Leírja tételesen, hogy a repülőtér fejlesztés hogyan történt! Ilyet csak az tud, aki bent ült a tárgyalásokon! Vagy aki lehallgatta! Vagy aki hozzáfért ahhoz, amit lehallgattak! – ordított a miniszterelnök-helyettes barátja és a falhoz vágott egy pálinkás poharat.

– Mindent tudnak? – kérdezte Kovács, már maga sem számolva hányadszor, de a miniszterelnök-helyettes barátja még egy megsemmisítő pillantásra se méltatta.

Az államtitkár kezében tartott elektromos cigarettán végre két fehér led fényében felsejlett a rég várt megkönnyebbülés közeli reménye. Egy hálás sóhaj kíséretében végre szájába vette vágyai sürgető tárgyát, miközben a polgármester indulatosan csapta le a telefonját az asztalra.

– Lacikám, minden rendben? Tölthetek még? – kérdezte a miniszterelnök-helyettes, házigazdaként félőn a polgármesterhez intézve szavait, de a válasz más volt, mint amire számított.

– Győrben is kint vannak a könyvek. A Borkai nem az Adrián bukott meg. Most fog. – mutatta a képernyőjén egy pillanatra az épp megkapott üzenetet.

Kovács kíváncsisággal teli, őszinte aggodalommal terhelt pillantással nézett polgármesterére, de az a miniszterelnök- helyetteshez lépett.

– A picsába „baz’meg”! Nem erről volt szó!

– Zoli benne van? – kérdezte most már a miniszterelnök- helyettes is a barátját aggódva. – Vagy bárki, tudod?

– Faszom a Zoliba. Mindbe! Mi ez a Kurva Könyv? Miért nincs még bezúzva! Hogy jelenhetett meg, Ki adta ki? Mi az, hogy nincs kiadója? ISBN száma! Az Isten Bassza Meg!

A miniszterelnök-helyettes barátja magából kikelve tépkedte a könyv lapjait, ami végtelen nehézséget okozott neki. Na nem a saját fizikai korlátai miatt. Szép szál férfiember ő, ereje teljében, gyenge papírlapokkal szemben.

A miniszterelnök-helyettes barátja azért küzdött erején felül, mert a magából való kikelés teljes repertoárját már ennél szerényebb előadást igénylő jelenetekkor tékozolta el. Az élet, mint nagy rendező pedig most valódi indulatokat, megfeszülő izmokat, az egekbe szökő vérnyomást és igazi drámát követelt.

De ha nincs sehol egy taknyán elvonszolható liberális, egy kígyóvállú belvárosi bölcsész, akkor hogyan testesülhet meg a mély, magyar, nyers és mindennél konzervatívabb és jobboldalibb erő?

Hogy lehet egy könyvet úgy gyűlölni és átkozni, a lapjait tépni és össze-vissza gyűrni, hogy mögötte az igazságot gyűlöli valaki és átkozza, próbálja tépni és össze-vissza gyűrni, míg elfogy az ereje és magába roskadva, papírcafatok és pálinkás poharak között csak annyit tudjon elsóhajtani a csákvári vadászház tölgyfaasztalánál:

– A Kurva Isten Bassza Meg! Mit Képzeltek, Ti Faszszopó Gecik!

2

Csákvártól kicsit messzebb, egy másik polgármester sétált ki a városháza épületéből. Siettette a lépteit és mint mindannyiszor, a fülére tapasztotta a telefonját. Ez a megszokott gesztus egyszerre keltette az elfoglalt, a közösségért fáradhatatlanul dolgozó felelős vezető hamis ábrándját és tartotta távol a városka lakosságát. Legyenek azok épp ismerősök, vagy ismeretlenek, a gesztus egyértelműen jelezte, nehogy a közterületet önkormányzati ügyfélfogadó-irodának nézzék! A polgármester minden eszközzel el akarta kerülni, hogy a drága városi szavazópolgárok mellé csapódva szembesítsék a kertségek áldatlan útviszonyainak, vagy a vasútállomás soha el nem készülő rekonstrukciójának problémájával. Vagy bármilyen problémával, ami beárnyékolná több cikluson átívelő politikai sikerét.

A polgármester nem sokszor volt egyedül a városka utcáin, de ha egyedül volt, akkor mindig a telefonjába bólogatott. Biccentett esetleg az őt üdvözlőknek, de mozdulatai a „most ne zavarjanak, sokkal fontosabb beszélgetésben vagyok” önvédelmi pajzs mögül üzenték, hogy a városka legfontosabb embere éppen nem ér rá egyéb interakcióra.

Mióta a városháza felújítása befejeződött, már nem kellett a közeli parkolóházig se gyalog elmennie.

Ha nem a sajtósai, kabinetvezetője és táskahordozója, vagy alpolgármesterei gyűrűjében tűnt fel, akkor a lelkes, vagy épp lelketlen szavazópolgár csak egy hosszú fekete szolgálati autó kormánya mögött láthatta a megjelenésére mindig kényes, az egész városka lakosságánál elegánsabbnak és kifinomultabbnak látszani akaró vezetőt, ahogy ki- vagy éppen behajt a városháza mögötti tér alatt kialakított föld alatti parkoló sorompójánál.

Most viszont gyalog sietett át a széles sétálóutcán, hogy kedvenc étterme kedvenc különtermében, kedvenc vállalkozóival egyeztessen.

Elégedetten nézett vissza félszemmel a városháza megújult épületére. A több száz éves téglafalak biztonságot, nyugalmat, erőt sugároztak a háta mögött, míg a személyes figyelmét minden részletében élvező felújítási munka a városka dinamikus fejlődését, a ranghoz és felelősséghez járó büszkeséget erősítették benne. Nem mintha ez nagyon erősítésre szorult volna.

A polgármester büszke volt. Büszke volt az elért eredményeire, de még inkább az adottságaira és lehetőségeire.

Több mint negyed évszázadot eltöltve a városka szolgálatában – szerette hangsúlyozni, hogy ő szolgálatot végez – személyisége már rég a sárga falakhoz idomult. Ha lobogott is benne valamikor tűz, amit a változtatás igénye táplált, a harmadik ciklusára már teljes mértékben magáévá tette a múlt örökségének terhét, a nyakas konzervativizmus béklyóját. Szavakban még fejlődésről és léptékváltásról, sőt akár korszakváltásról beszélt, ha elragadta a hév és félrelibbent arca előtt az álszerénység fátyla, de tettei a biztos szavazóbázist, valamint az egyház és az egyetem múltba révedő hatalmasai által formált maradiságot szolgálták.

Városunkat a regionális súlya és érdemei által megérdemelt központi szerepre készítjük fel és adjuk majd át utódainknak, akik nyilvánvalóan imába foglalják majd a nevünket, de addig is hadd veregessük meg a saját vállunkat, hisz teljesítményünk elismerése van annyira fontos, hogy ne bízzuk másokra! – vallotta politikusi küldetésének tekintve a fejlődést és elismerve egyszerre magát, felelős és szellemes városvezetőként.

Az étterem bejáratánál fiatal, elegáns pincér köszöntötte. A polgármester zsebébe rakta a telefont és kezet fogott a pincérrel. Nem idegen tőle a könnyedség, lám-lám, milyen közvetlen kapcsolatot alakít ki akár egy felszolgálóval is – gondolhatják azok a választópolgárok, akik tanúi ennek a kis epizódnak. Márpedig, ha az ember polgármester, ráadásul ennyire sikeres, mint ő, akkor kirakat az élete és minden epizódnak vannak tanúi.

– Már várják a vendégei Polgármester úr! – üdvözölte az ajtóban a pincér – Bekísérem, ha megengedi.

– Köszönöm, nem szükséges! Nagyon kedves!

– Polgármester úr! – kiáltott a pult mögül egy másik férfihang. – Ha megengeded egy pillanatra!

– Szervusz Kornél! Hogyne!

– Szervusz Polgármester úr! Csak egy gyors kérés.

A polgármester vidám gondolatai felett egy könnyű felhő suhant át, az azonnali megbánás jeleként amiért túl korán rakta zsebre a telefonját. A közvetlenség, mely a bejáratnál még városvezetői erényként csillogott, máris kelepcébe csalta, ráadásul a sajátjai között! Lám-lám, a közvetlenség, ez a démoni csábító, az étterem biztonságosnak hitt falai között, az otthon védelmében támad ellene és él vissza az ő jóindulatával.

– Nem akarlak feltartani, csak van egy nagyon nagy számlánk, ami még nem került kifizetésre. Ha esetleg meg tudnád sürgetni Polgármester úr!

A felhő egy pillanat alatt elsuhant és átvette a helyét a kompetencia és a városka költségvetésének sok-sok milliárdos összege feletti kézi vezérelt rendelkezés megnyugtató biztonsága.

– Intézik a kollégáim a kabinetben, személyesen gondoskodom róla!

Egy barátságos hátbaveregetés, egy megerősítő kézfogás és egy őszinte megnyugtató pillantás. Kell-e ennél több, egy étteremvezetőnek, aki napok óta csúszik az alkalmazottak bérével és a beszállítók számlájának kifizetésével?

– Köszönöm szépen, ez megnyugtató!

– A 20%-ot rátettétek?

– Igen, tartalmazza a számla a szervízdíjat, köszönjük szépen!

– Én nem arra a 20%-ra gondolok, Kornél!

Most az étteremvezető gondolatai közé furakodott be egy pillanat alatt az aggodalomnak, a jóvátehetetlenül odaégetett tintahalkarika szagával összemérhető terhe. Ez az aggodalom nem kerülte el a polgármester figyelmét sem.

– Akárhogy is, képviselő úrnak adjátok majd oda, ahogy szoktátok!

– Természetesen! Jó étvágyat kívánok Polgármester úr, a szarvasgombás rizottót nagyon ajánlom! Lenne még egy kérdésem, egy személyes...

Ha az ember olyan szerencsés, hogy valódi ellenzék hiányában szinte teljhatalommal vezethet egy városi közgyűlést, amely közgyűlés minden javaslatot egyöntetűen szavaz meg lassan évtizedek óta, akkor nem lepődik meg akkor sem, ha a közvetlenség pillanatokra újra felsejlő kelepcéje egy éppen beérkező telefonhívással kerül végleg elkerülhetővé.

– Ne haragudj Kornél, ezt fel kell vennem! – fogott újra kezet a csalódott étteremvezetővel és lépteit a különterem felé szaporázta.

– Gyorsan mondd, mert nem érek rá! – suttogta a telefonba, miközben odabiccentett még az egyik asztalnál vacsorázó ügyvéd házaspárnak. – Szervusztok, jó étvágyat!

– Nem, nem tudok most hosszan beszélni. – ingatta a polgármester a fejét, mintha a vonal másik végén látta volna a beszélgetőpartnere ezt a gesztust.

– Erről pedig nem is akarok telefonon. Hogy micsoda? Egy könyv? Milyen könyv?

Keze már a különterem kilincsén volt, de a mozdulat, hogy belép az ajtón, megakadt valahol a kilincs lenyomása és a küszöbön történő átlépés között. A felismerés, hogy egy zárt ajtón próbált belépni, a fekete Boss cipő orrának koppanása formájában érkezett, mely ösztönösen is személyes szégyenérzettel párosult. Zavartan nézett körbe, tekintete még találkozott az ügyvéd éppen zavartan elforduló tekintetével. „Soha nem az kell, hogy szégyellje magát, aki hibázott! Szégyellje magát az, aki rajtakapta!” Gondolta volna egyébként, de gondolatait most lekötötték a telefonban hallott szavak és az ajtó kinyitásának együttes terhe.

Nem nyomhatja le a kilincset, mert akkor be kell lépnie. Ha belép, akkor nem folytathatja ezt a telefonbeszélgetést, amit nagyon nem akar folytatni. Itt nem álldogálhat, kilinccsel a kezében, cipőjének a levert orrával, sürgő forgó pincérek és vacsorázó vendégek tekintetének kereszttüzében!

Az ügyvéd felesége épp hátrapillantott, ő sem akart kimaradni ennek a kínos közjátéknak az élvezetéből.

– Nyuszikám, ne olyan feltűnően! – sziszegte az ügyvéd, de az ajtó előtti topogás és a fojtott hangon történő telefonálás már többek figyelmét felkeltette.

– Máris visszahívlak! Kimentem magam és hívlak! – hallatszott végül az ajtó felől és a polgármester a rá oly jellemző határozottsággal és általa többször is erényként kiemelt bátorsággal belépett az ajtón.

– Polgármester úr! De jó, hogy jössz! – ugrott fel Csapó, aki szemben ült az ajtóval a körasztalnál, így először látta meg az érkezőt. Az a fajta idősödő férfi volt, aki élete bármelyik pillanatában szívesen lett volna 10 centivel magasabb és a 10 centi sokszorosával keskenyebb. Bár beitalozva, hölgyek társaságában azzal kérkedett, hogy – ha már hosszakról beszélünk – lenne azért honnan adnia pár centit, de onnan meg nem akar, az érződött minden megnyilvánulásán, hogy alacsony növését és korpulens hajlamát folyamatosan kompenzálnia kell. Bár mindent elkövetett ma délelőtt is, hogy ezt a kompenzálást ne harsány öltözetével érje el, az Eszterházy-kockás öltöny, a dísz- zsebkendő és a magasított talpú cipő nem arra utalt, hogy ez a törekvése sikerrel járt volna. Ugyanakkor, akik gyakran látták a városka társadalmi köreiben, megerősítették volna, hogy ma igazán visszafogottan tolta csak túl a csokornyakkendő mintájának kiválasztását.

–Uraim, szervusztok, csak beköszönök, mert vissza kell rohannom még a városházára. Tudjátok, holnap közgyűlés, rengeteg a napirendi pont...

– Ülj le, Zoltán!

A polgármester egy pillanatra megdermedt. Sokan szólítják a városban a keresztnevén, legtöbbször ő kéri meg a vele közelebbi viszonyban lévő kollégákat, partnereket, intézményvezetőket, hogy Zolinak szólítsák. Az évek alatt épített személyes, „értetek dolgozok”, „egy vagyok közületek” stílushoz jól illeszkedett szerinte ez a közvetlenség. Zoltánnak viszont csak nagyon kevesen szólítják. A felszólító mondat pedig nyugtalansággal töltötte el, különösen azért, mert aki megszólította, azt csak felületesen ismerte. Vagy még úgy se. Persze, tartottak közös sajtótájékoztatót. Munkaebédet. Megbeszélést a felújított városháza „végre méltó a városhoz” tereiben. A saját fényképészeik egymást kerülgették, miközben a díszterem új függönyeinek mintáját mutatta be a vendégének. Saját maga választotta a mintát. Büszke is volt rá.

– Miniszter úr! Nem tudtam, hogy te is itt vagy! Miért nem szóltatok? Jöttem volna korábban! Rendeltetek?

– Igen. Kicsit korábban kezdtünk az urakkal. Ettünk. Volt megbeszélni valónk.

– Nem tudtam, hogy ismeritek egymást!

Tóth, ezt csak magában gondolta. Vagy ki is mondta?

Mindegy. Mióta belépett az étterembe úgy érezte, hogy folyamatosan el van árulva. Először Kornél, aztán a telefonhívás és a birkózás az ajtóval. Úristen, hogy néz ki a cipőm orra! Remélem Izsáki nem vette észre! Most pedig ennek megkoronázásaként a saját hátországa itt ül Izsákival, és ki tudja miről egyeztetnek!

A háta mögött!

Szóval ezért vette fel Csapó ezt az öltönyét! De legalább nem vitorlás cipő van rajta, mint amit a világoskék öltönyéhez hord minden fesztiválon.

Elégedetten gondolt vissza a reggeli dilemmájára, amikor végül a háromrészes egysoros sötétkék Baumler mellett döntött. Nem követelte meg semmilyen napi programja, hogy ne egy egyszerűbb öltönyt válasszon – talán a politikusi ösztön, az őt soha cserben nem hagyó megérzés...jó orra volt megérezni az apróságokat.

Apropó, orr: e téren Izsáki sem panaszkodhatott.

Férfi emberekkel cudarul el tud bánni a sors. A miniszter, nemének azt az archetípusát képviselte, aki a valamikori sármos, jóvágású fiatalemberből az ország szeme előtt öregedett önmaga karikatúrájává. Ebben pedig az orra, markáns karakterjeggyé fejlődött. Ha először találkozott vele valaki, akkor először az orrával találkozott. Utána jött a miniszteri ego, a mindenkit lenéző és használó dölyf. Izsáki, az ember – ha létezett is – már rég nem volt látható az orr és az ego takarásában.

– Miről maradtam le? – próbálta a polgármester vicceskedve oldani a feszültséget, de Izsáki nem volt vevő a közvetlenségre. Csapó, Jósa és Füredi, a városka sikeres vállalkozói, pedig csak maguk elé bámultak. Láthatóan a miniszter keverte a zenét aznap este a bulihoz, ők pedig tisztelték a nagyobb nevű DJ-t. Más kultúrkörökben ugyanez a kép, az erősebb kutyával és az ő fajfenntartási ösztöneivel is helyettesíthető lenne, de mégiscsak egy miniszterről egy polgármesterről és a városka helyben kiírt közbeszerzéseire legsikeresebben pályázó üzletemberekről festjük a képet, a városka legelegánsabb éttermének asztalánál.

–  Zoli! Vágjunk bele! Nem jól mennek a dolgok! Az urak jelezték nekem, hogy mindenből kimaradnak! Épülnek a gyárak, a gyárakhoz az utak, a közművek, munkásszállók és mindent mások visznek el! Nem jól van ez így POLGÁRMESTER ÚR!

A hangsúly a polgármester úron olyan volt, amitől Tóth valahol belül akaratlanul is összerezzent. Egyszerre volt számonkérő, fenyegető és gúnyos. Három olyan gombot nyomott meg ez a két szó, illetve a hangsúly, amely gombok lenyomása a legőszintébb reakciókat váltotta ki.

Bárki másból.

De Tóth, ha belül fortyogott is benne a düh, reggelente a tükör előtt, hatalmas készletet raktározott el tudatos higgadtságból és udvariasságból. Ennek birtokában negédes hangon vette át a szót.

– Uraim miről beszélünk? Geri! Az óvodát nem ti csináltátok? A templom előtti teret, amit a püspök úrnak csinálunk, még el se kezdtétek! Tibi! Meg van nektek ígérve a körforgalom és a négysávosítás, különben is, a kerékpárutakon már túl is vállaltátok magatokat! Dezső! Jön a sétálóutca kialakítása a központnál! Végig lesz térkövezve. Újra! Beszéltünk már róla! Fel kell szedni a régit, újat kell lerakni! A kollégáim már készítik a beszerzési eljárásokat, folyamatos az egyeztetés a csapatoddal! Geri, egyébként arra majd várjuk tőletek is az ajánlatot, de tudod, ahogy megbeszéltük, ezt most Dezsőék viszik...

– Zoltán! Nem erről beszélünk! – vágott a szavába Izsáki, Csapó pedig azonnal rákontrázott:

– Polgármester úr, elakadt a flow! Mindent a PARAZIT épít!

– PARAZIT! Ott meg van kötve a kezem! Tudjátok! – mondta ingerülten Tóth, valamelyest kilépve a magára erőltetett nyugodt városvezető szerepéből. Idegesen az órájára nézett. Azt ígérte, hogy mindjárt folytatja a telefonon megkezdett beszélgetést, de ez a felkérdezés nem lesz egyszerűen végigjátszható. Semmi nincs a kezében, amivel ezt az éhes sakálfalkát leszerelhetné, Izsáki pedig, ha már ideutazott, akár Pestről, akár a kastélyából, nem fog üres kézzel távozni.

– Miniszter úr, megengeded egy pillanatra? Váltsunk pár szót a friss levegőn!

A három vállalkozó udvariasságból egyszerre emelte meg a saját vállalkozásuk évek óta tartó sikerében tekintélyesre gyarapodott testét, de a polgármester leintette őket.

– Maradjatok nyugodtan, iszogassatok! Itt hátul kilépünk a parkolóba!

Egymásra nézett Csapó, Jósa és Füredi, összeakadó tekintetükben az látszott, hogy nem akarják kenyéradó gazdájukat egyedül hagyni Izsákival, de mivel Izsáki is felállt és a hátsó ajtó felé indult, így beletörődtek az események feletti kontroll ideiglenes elvesztésébe.

– Mi addig szintén megbeszéljük a dolgainkat! – mondta harciasan Füredi. Ezt Tóth egy szelíd és megbocsátó mosollyal nyugtázta. Ahogy elhaladt Füredi Dezső mögött, még meg is szorította a férfi vállát, de lehet, hogy ebből a válltömés többet érzett, mint a vállalkozó.

– Jóska! Mi ez az egész? Ráadásul a saját csapatom előtt!  Tóth jogosnak érzett felháborodással támadt a miniszterre – Mindenki tudja, hogy Tamásék hozzák ide az összes beruházást! Azeriek, törökök, arabok, mindent az ő minisztériuma intéz! Azt is ők intézik, hogy utána ki épít! Itt csak a papírmunka zajlik!

– Tudom Zoli, mindenki tudja. – mondta nyugodtan Izsáki, megbocsátó türelemmel leereszkedve Tóthhoz – Folytasd, hallgatlak!

– Le vannak osztva a kártyák! Tamás se avatkozik bele a ti üzleteitekbe, pláne nem hátba támadva az embereiden keresztül!

– Ezt a részét kezelem miniszter úrral, ne aggódj! Füredi és az a másik kettő kerestek meg!

A polgármester összevonta a szemöldökét, de nem szakította félbe Izsákit.

– Tudod, az én minisztériumom is hoz ide most dolgokat. – folytatta a miniszter, ellentmondást nem tűrő hangon – Változik a pálya, változnak a játékszabályok. Új játékosokra van szükség. Tamásnak eddig focista kellett, hehe, érted, focista! Én azt szeretném, ha most más sportba is beletanulnátok! Nem, nem szeretném. Javaslom! – mondta Izsáki egy olyan cinikus mosollyal aláhúzva a mondanivalóját, amire csak ő volt képes.

Félprofil. Tóth most értette meg, ennek a cinikus nézésnek a titkát. Ha valakinek az orrnyerge folyamatosan kitakarja az egyik szemét, már pedig Izsákinak ehhez minden adottsága megvolt, akkor az az egy maradék tekintet mindig, mindenkire ferdén fog nézni.

– Ezt Tamással és veled Jóska, nyugodtan átbeszélhetjük hármasban valamikor a napokban, ha Tamás is visszajött mittudoménhonnan. Hol van most egyáltalán? Repked össze-vissza, aztán meg ideesik egy új gyár! – a polgármester kezdte elveszíteni a türelmét.

– Fürediék ebből nem maradhatnak ki! Megígértem nekik! Tamást pedig bízd rám!

– Mi az, hogy Fürediék nem maradhatnak ki? Mi az, hogy téged kerestek meg? Adjál Füredinek, Csapónak, Jósa Tibiéknek megbízást a saját megyédben!

– Vármegye. Zoli. Sőt vármegyék! Csak a pontosítás kedvéért!

Ugyanaz a görbén lefelé nézés. Tóth kezdte nagyon gyűlölni Izsáki lekezelő stílusát.

– Bálint tud erről egyáltalán? Ígértem, hogy visszahívom, már rég késésben vagyok.

Menekült volna, de Izsáki, ha egyszer valakinek a torkára tehette a kezét, akkor nem engedte el olyan könnyen.

– Nem akarok nekik semmit adni. Nem is tudnék. Nálunk már MINDENNEL készen vagyunk. MINDENNEL!

Megint az a nézés és megint az a hangsúly. És megint azok a gombok, amikre olyan érzékeny Tóth, de már elfogyott a higgadtság és udvariasság aznapra félrerakott készlete.

– Miniszter vagy Jóska! – csattant fel és fél lépéssel közelebb lépett Izsákihoz. – Miniszter!

Izsákinak azonban még tartott a higgadtság és udvariasság készletéből. Adni nem akart Tóthnak ebből a készletből, de használni azért használta.

– Tudod, hogy semmi pénz nincs állami fejlesztésre. Üresedik a bödön, sokan akarnak most a közelében maradni. Néhány presztízsberuházás, kirakatprojektek és propaganda. Utóbbi nem nálunk van. Tudod.

Nem szánta kioktatásnak, sem magyarázkodásnak. Feldobálta a szavakat a levegőbe, valakire majd csak leesnek. Ha Tóth alá akar állni, hát alá áll.