MAME

LOVE BY
CHANCE

My Accidental Love is You 1.

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Eredeti cím:

รักนี้บังเอิญคือคุณ เล่ม 1 (My Accidental Love is You)

Author©MAME

Myanmar Edition rights under license granted by MAME

Hungarian Edition copyright © 2022 Muvelt Nep Konyvkiado KFT.

Arranged through JS Agency Co., Ltd. Taiwan

All rights reserved.

Hungarian Translation ©Teveli Gábor, 2022

ISBN 9786156022806

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

KÖSZÖNTŐ

Szokás szerint szóljon először egy szívből jövő köszöntő tenéked, kedves Olvasó, amiért fellapoztad ezt a könyvet, a Love By Chance sorozat első kötetét, amelyet négy másik követ majd a sorban. Ez a történet, amelyből televíziós filmsorozat is készült, a Japánból eredő Y-irodalom körébe tartozik (Yaoi, más néven Boy Love, azaz BL-regény). A műfaj nemcsak Ázsiát hódította meg, de növekvő népszerűségnek örvend a nyugati világban is, így külön üdvözlet illeti a hűséges rajongók mellett az új olvasókat.

A Véletlen szerelem főszereplői már ismerősek egy korábbi történetből azoknak, akik olvasták a 2014-ben megjelent Test Love című könyvsorozatomat, amelynek két mellékszereplője, Ae és Pete ihlette meg a fantáziámat egy újabb történet megírására. Szerettem volna jobban feltérképezni a véletlen szerelembe sodródott fiúk karakterét, s bár először csak egy rövid novellát akartam írni Ae és Pete elragadó kapcsolatáról, minél jobban elmerültem a jellemrajzukban, annál izgalmasabb fordulatokra ösztönzött a két figura. Végül a rövid novellából végül két összefüggő regény született, összesen nyolcvankét fejezettel, nem számítva az extra kötetet megtöltő különfejezeteket.

Ae külsőre nem tűnik különleges fickónak. Egy átlagos thaiföldi család átlagos gyermeke, alacsony, sötét bőrű, jóképűnek nem mondható, elsőéves mérnökhallgató az egyetemen, akinek mindene a foci. A focista haverjaival és egy bosszantó szobatárssal éli a kollégisták megszokott életét, amíg egy nap véletlenül összesodorja a sors egy elbűvölően aranyos, helyes, gazdag családból származó, de reménytelenül szende és gátlásos fiúval, aki még a családja előtt is titkolja, hogy meleg.

Sokan hajlamosak megítélni másokat a külső, felszínes tulajdonságaik alapján, ezért a mi átlagos kinézetű focistánk sem örvend túl nagy népszerűségnek az egyetemen – ellentétben Pete-tel, akiért reménytelenül bolondulnak a lányok. Ae szókimondó, közvetlen és lobbanékony természetét kevesen értékelik a környezetében, noha végtelenül segítőkész és bátor, mint az igazság bajnoka. Pete ellenben hiszékeny, félénk és törékeny, aki csak a megmentőjére vár.

Ae semmitmondó külseje alatt lenyűgöző erő és kitartás rejtőzik, amely a történet hősévé emeli őt, miközben Pete, akinek mindent megadott az élet, kivéve a szabadságot, úgy bontakozik ki a lelki börtönéből az új barátja hatására, mint az éjszaka nyíló vízililiom virága{1}.

A regény második része Tin és Can kapcsolatát követi nyomon, akik Ae és Pete barátai, és bizonyos szempontból hozzájuk hasonló ellentétek feszülnek közöttük. Can első ránézésre tipikus focista, átlagos kinézetű, zömök termetű, egyszerű, de jóindulatú figura, akit az egyetemi focicsapaton kívül más nem nagyon érdekel, míg Tin a gazdag, jóképű és gőgös aranyifjak mintapéldánya, akit ragyogó külleme ellenére az öntelt, elkényeztetett és goromba viselkedése tart távol az emberi kapcsolatoktól.

A két furcsa páros, Ae-Pete és Tin-Can párhuzamos históriáját megírni izgalmas felfedező út volt számomra a thaiföldi tinédzserek lelkivilágában, és az olvasóimnak is csak azt a nyitott és derűs kíváncsiságot kívánhatom, amely kalandozásra sarkallta a fantáziámat. Noha ennek az utazásnak én már a végére értem, különleges öröm azt látnom, hogy a szereplőim lelépnek a könyv lapjairól, és az olvasók gondolatain keresztül új életre kelnek az internetes fan-fiction irodalomban. Boldogságot okoz a tudat, hogy a történeteimmel hozzájárulhatok egy nyitott, befogadó és előítéletektől mentes közösség gyarapodásához.

Erőfeszítésem nem érhette volna el a sikerét, ha nem állnak mellettem a barátaim és a támogatóim, akiknek felbecsülhetetlen segítségéért mély köszönettel tartozom.

Örök hála a három legjobb barátomnak, akik nélkül meg sem jelenhetett volna a könyv, név szerint Kwang-nak, aki a történet bonyolult szálat segített kézben tartani, Chonnak, aki átnézte, lektorálta és gatyába rázta a szedett-vedett kéziratomat, és nem utolsósorban Sai-nak, aki a könyvsorozat grafikai tervét és a weboldalt készítette.

Hálás köszönet Nennek és Minnek a tökéletes borítótervért és a rengeteg egyéb segítségért, amit a munkámhoz nyújtottak.

Mély főhajtás a Gombafej Társaságnak, akik kitartottak mellettem, és osztoztak velem jóban-rosszban.

Tisztelet és köszönet a világhírű dél-koreai Super Junior fiúzenekar mind a tizenhárom tagjának, akik beavattak a Yaoi irodalom rejtelmeibe.

Végezetül két tenyeremet összetéve meghajolok az olvasóim előtt a támogatásukért és a csodálatos ösztönző erejükért. Köszönet továbbá mindazoknak, akik érdeklődnek a BL-irodalom iránt, a műfaj régi rajongóinak és az új olvasóknak, az érdeklődőknek és a kíváncsiskodóknak, a pártogóinknak és az ellenzőinknek, hiszen ők tesznek bennünket erősebbé.

Köszönet a fordítóknak, a külföldi kiadóknak és a fan-fiction művek amatőr szerzőinek, amiért hírét viszik a világban a történeteimnek, és távoli országokban népszerűsítik a BL műfajt. Köszönet továbbá a temérdek hasznos kritikáért, megjegyzésért és dicséretért, amelyek révén közelebb kerülhettem a közönségemhez és a közvéleményhez.

Éljenek a BL-regények, éljen a szív és a lélek szabadsága!

MAME

2015. 04. 26.

BEVEZETŐ

Pete

Úgy helyes, ha egy fiú a lányokat szereti. De én valamiért a fiúkat szeretem úgy, ahogy a többi fiú a lányokat. Ez pedig helytelen.

Nem bírok megszabadulni ettől a gondolattól. Miért nem tetszenek nekem a lányok? Miért a fiúkat szeretem inkább? Miért van ez?

– Hah!

Már megint hangosan sóhajtozom! Úgy el tudok merülni a gondolataimban, hogy észre sem veszem, hol járok.

Gyalogolok az egyetemi campus sétányán, gépiesen egymás után pakolva a lábaimat a járda kopott aszfaltjára, és elővigyázatosan kerülgetem a repedésekből előtörő fűcsomókat. Közben halkan elhalad mellettem egy elektromos kisbusz, ami az egyetemi tanszékek között furikázza a diákokat. Kicsit lelassít, amikor mellém ér, és a sofőr kiszól a nyitott ajtón:

„Felszállsz, fiam?”

A hangja távoli és tompa, mintha egy üvegbúra alól hallgatnám. Felnézek, mosolygok, és megrázom a fejem, majd visszabújok a búra alá.

Szeretek sétálni. A gyaloglás serkenti a gondolkodást, amit még a gyaloglásnál is jobban szeretek. De a hosszú és gyakori sétáimnak nem az elmélkedés az egyetlen oka. Ha ugyanis gyalog megyek vissza az egyetemi campus parkolójába, akkor később érek a kocsihoz, és ha később érek a kocsihoz, akkor később érek haza, és ha később érek haza, akkor nem kell szégyenkezve kerülgetnem anyám tekintetét, amiért titkolom, hogy meleg vagyok…

– Jaj!

Puff! Kraccs!

– Áá!… Hülye állat! Az egyetemen vagy, nem az autópályán! Mit száguldozol itt, te barom!

Fogalmam sem volt, mi történt, mert amint leléptem a járdáról, oldalról azonnal elsodort valami, és kilökte alólam a lábamat. A földön tértem magamhoz, a járdaszegély tövében, kijózanító fájdalommal a térdemben, felettem pedig egy ismeretlen fiú állt – egyenruhájából ítélve egy diáktársam – és az öklét rázva üvöltött egy padlógázzal menekülő autós után, amíg a kocsi csikorogva el nem tűnt a kanyarban. Akkor eszméltem rá, hogy valószínűleg elütött az autó.

A gondolataimba temetkezve fel sem tűnt, hogy leléptem a járdáról, ezek szerint pont egy arra siető kocsi elé, és az ütközéstől két métert repültem a szánalmas földet érésig.
A becsapódás után sem szólni, sem mozdulni nem tudtam, csak ültem a földön, a fejemben zakatoló pulzussal, és tágra meredt szemekkel bámultam az ismeretlen diákra, aki hirtelen mérgesen felém fordult, és szigorúan rám förmedt:

– Meg akarsz halni? Miért nem nézel körül, mielőtt lelépsz a járdáról, te szerencsétlen?

Bevallom, kicsit megijedtem ettől az indulatos hangnemtől, amitől ebben az idegállapotban azonnal reszketni kezdett a kezem.

– Bocsánat! – nyöszörögtem rémült cérnahangon.

Nem tudtam, pontosan miért kérek bocsánatot, talán egyszerűen szégyelltem magam, ahogy máskor is, pusztán azért, mert létezem, mert útban vagyok, mert nem vagyok megfelelő. Ám ahogy az ismeretlen biciklista szikrázó tekintetébe bámultam, mintha tőle kértem volna bocsánatot, amiért felbosszantottam a balgaságommal.

– Nem azért mondtam… – szelídült meg a biciklista, és zavartan megvakarta a fejét. – Na, mindegy… Jól vagy? Fáj valamid?

Elég bambán nézhettem rá, mert felvonta a szemöldökét, majd megcsóválta a fejét, és atyáskodva hozzátette:

– Nagy mázlid van, hogy csak súrolt az a hülye kocsi. Ha kicsit nagyobbat lépsz, szétlapított volna.

A sportos testalkatú, sötét bőrű fiú mélyen felsóhajtott, és leguggolt mellém, hogy szemügyre vegye a térdemet. Nem emlékszem, hogyan estem el, de valószínűleg a térdem kapta a legnagyobb ütést, mert felhasadt a nadrágom, és a szakadáson át szivárgott a vér. Önkéntelenül a térdkalácsomhoz nyúltam, de azonnal felszisszentem a fájdalomtól:

– Hssz, ez fáj!

Szánalmas nyafogásnak hangzott, pedig csak válaszoltam a korábbi kérdésre, amit a fiú egy félmosollyal nyugtázott, majd felállt, és az orra alá dörmögött egy megjegyzést:

– Eb csont beforr. Nem halsz bele.

Gyorsan felpillantottam rá, és éreztem, hogy jelen helyzetben illene valami férfiasat mondanom, ezért megkeményítettem az arcizmaimat, és mély hangon megszólaltam:

– Csak egy karcolás.

– Csak egy karcolás? – nézett rám kételkedve az ismeretlen ismerős. – Akkor miért vágsz ilyen fancsali képet, mint aki mindjárt elbőgi magát?

Zavaromban visszakaptam a fejem a sebesült térdemre, ami egyre jobban lüktetett, ahogy a nadrágomra száradt a fekete vér.

– Segítek talpra állni – hallatszott a fiú kedves hangja.

Hirtelen két erős kéz nyúlt a hónom alá, és lassan feltámogatott a földről, miközben egy pillanatra közvetlen közelről találkozott a tekintetünk. Röpke szemkontaktus volt csupán, de fölfedeztem valami különöset a pillantásában, ami mélyen meghatott: az önzetlen gondoskodást.

– Köszönöm a segítséget! – mondtam neki kimérten, és elkaptam a fejemet. – Innentől egyedül is megy.

Kissé barátságtalannak tűnhetett a hangom, mert a fiú megvonta a vállát, és szó nélkül elindult a biciklijéhez, ami néhány méterrel arrébb hevert az út szélén. Addig észre sem vettem, hogy biciklivel érkezett, és meg sem említette, hogy ő is elesett (mint később kiderült, miattam), de ahogy hunyorogva fókuszáltam, megláttam a kerékpárt a fűben, ami kifacsarodva, elgörbült kormányával úgy nézett ki, mintha összegyűrték volna. Miközben azt lestem, ahogy a fiú feltámogatja a biciklijét, és kiegyenesíti a kormányt, azon törtem a fejem, hogyan tudott úgy elesni, hogy a bicaja kificamodott, de neki a haja szála sem görbült.

Furdalni kezdett a lelkiismeret, hogy vele nem is törődtem, és arra gondoltam, meg kellene kérdeznem tőle, hogy minden rendben van-e, de csak pipogyán tátottam a számat, amíg felült a nyeregbe, és rálépett a pedálra. Nem baj, gondoltam magamban, nemsokára jön az egyetemi kisbusz, azzal elvitetem magam a parkolóba, és ha a kocsimhoz eljutottam, sebesült lábbal is haza tudok vezetni.

– Mit bámulsz? – szólalt meg a biciklista fiú váratlanul. – Gyere, ülj fel hátra! Elviszlek az orvosi rendelőbe.

Megszeppenten pillantottam fel, mintha egy tanárom pirított volna rám a bambaságomért, és bátortalanul néztem a szigorú, férfias arckifejezését.

– Öö… – nyögtem vérszegényen. – Nincs semmi bajom.

– Nem kell játszani a keményfiút! – csóválta a fejét. – Tudsz járni?

Némán összeszorítottam a fogamat, és tettem egy magabiztosnak szánt lépést a bicikli felé, de a térdembe nyilalló fájdalomtól azonnal megroggyant a lábam, és lehajtott fejjel, féllábon ugráltam tovább. Amikor odaértem a biciklihez, meglepett az alacsonyra eresztett ülés, mivel azt hittem, hogy a tulajdonosa jóval magasabb termetű, de ezek szerint csak a fellépése növesztette meg a szememben. Ahogy tétován bámultam a biciklit, az újdonsült ismerősöm fanyarul elmosolyodott.

– Mit nézel így? Még sosem ültél biciklin? – kérdezte viccesen.

– Hát… Még nem – válaszoltam a leleplezéstől megilletődötten.

– Nem mondod komolyan! – hervadt le a biciklista arcáról a mosoly, majd megértően hozzátette. – Olyan, mint robogón ülni. Motoron csak ültél már, nem?

– Hát… – motyogtam szerencsétlenül. – Még azon sem.

Némán meredt rám, és valószínűleg nem tudta eldönteni, hogy a Marsról jöttem-e vagy a föld alól, hiszen Thaiföldön az ember már csecsemőkorában megszokja a motorozást, én viszont életemben nem ültem még kétkerekű járművön. Kocsival járok mindenhova, néha busszal, ha nincs kedvem sétálni, de nem akartam magyarázkodni.

– Ülj csak rá! – bíztatott a sofőröm, hátra sem pillantva.

– Biztonságos ez így? – tébláboltam esetlenül a bicikli csomagtartója körül.

– Persze, ne aggódj! – hallatszott a magabiztos válasz.

– Nem fog leérni a lábam? – aggodalmaskodtam tovább.

– Ne szórakozz velem! – nevetett fel a névtelen jótevőm, némi türelmetlenséggel a hangjában. – A haverom magasabb nálad, mégis fel tud ülni mögém.

Összeszedtem a bátorságomat, és terpeszbe állva, lovaglóülésben ránehezedtem a bicikli fémvázas csomagtartójára, ami ugyan kellemetlenül nyomta a fenekemet, és a lábamat is tartanom kellett a levegőben, nehogy a földet súrolja, de megpróbáltam jó képet vágni hozzá, mérsékelt sikerrel.

– Egyébként, mi a neved? – kérdezte a jótevőm félvállról.

Én éppen az egyensúlyomat kerestem az alacsony csomagtartón, amikor elhangzott a kérdés, ami olyan váratlanul ért, hogy majdnem lefordultam a bicikliről. Reflexből elkaptam a sofőröm derekát, és ahogy visszanyertem az egyensúlyomat, rögtön el is rántottam a kezemet, nehogy azt képzelje, hogy fogdosom, aztán egy ideig némán bámultam a széles hátára, ami úgy tornyosult előttem a kerékpár ülésén, mint egy oltalmazó bástya.

– Pete – nyögtem ki a nevemet erőtlenül, aztán megköszörültem a torkomat, és határozottabban hozzátettem
– A nevem Pete.

– Milyen flancos neved van! – jegyezte meg a fiú nevetve, majd ő is bemutatkozott. – Az én nevem Ae. Na, kapaszkodj belém, nehogy lerepülj a sebességtől!

Azzal nagyot kacagott, és az ülésről felemelkedve rátaposott a pedálra, amitől úgy kilőtt alattam a kétkerekű vasparipa, hogy ha nem kapom el két kézzel a sofőröm derekát, azonnal hátrabukfenceztem volna. Szédületes sebességgel suhantunk végig a campus főutcáján az orvosi rendelőig, miközben én a vékony gumikerék tűrőképességét latolgattam, s csak akkor eszméltem fel, amikor a rendelő előtt a lendületes fékezéstől az arcom belefúródott Ae hátába.

Fájdalmas fintorral az arcomon leszálltam a kényelmetlen fémvázról, és bebicegtem a rendelőbe, ahol a felvételes nővér szenvtelen ábrázattal végigmért, és betessékelt az egyik vizsgáló szobába. Mielőtt beléptem az ajtón, hátrafordultam a kísérőm felé, hogy még egyszer megköszönjem a segítségét, de meglepetésemre Ae olyan kedvesen mosolygott rám, hogy szóhoz sem jutottam. Helyette nekem is mosolyra szaladt
a szám, és menthetetlenül elpirultam.

Tíz percet sem töltöttem a vizsgálóban, ahol kitisztították és bekötözték a sebemet, és ahogy kiszabadultam a nővérek kezei alól, rögtön a titokzatos új ismerősöm után néztem.

– Bocsánat! Hol az a fiú, aki behozott?

A felvételes nővér felvont szemöldökkel bámult rám, majd pajkosan elmosolyodott.

– Az az alacsony fiú a biciklivel? – kérdezte nyájasan. – Azt mondta, hogy találkozója van valakivel, és elment. Azt üzente neked, hogy vigyázz magadra, és legközelebb nézz körül, amikor lelépsz a járdáról.

Pironkodva megköszöntem a nővérnek a segítségét, és kibicegtem a rendelőből, majd amikor végre becsukódott mögöttem az ajtó, és egyedül maradtam, mélyen felsóhajtva körülnéztem. Azon tanakodtam, hogyan jutok el a kocsimhoz, de közben önkéntelenül mosolyra húzódott a szám.

Találkoztam az őrangyalommal!

Semmi mást nem tudtam róla, csak a becenevét, de ezért hálálkodva felnéztem az égre.

– Köszönöm szépen!

Ae

– Ae, kölcsön adod a jegyzeteidet?

– Az agyamra mész, Pond! Te nem tudsz írni? Mire használod a kezed előadás közben?

– Na, légyszi, add már ide! Csak belenézek.

Pond, ez a lusta disznó, a kollégiumi szobatársam, szörnyen fel tud bosszantani. Egész nap pornófilmeket bámul, és tanulás helyett a farkát veri, gondolom előadás közben is, a pad alatt, mert fogalma sincs, mi zajlik az órán, aztán jön hozzám kuncsorogni a jegyzetekért. A ma délelőtti előadás végén, amikor bágyadt szemekkel rám nézett, mint aki most ébredt egy édes álomból, és már rutinosan nyújtotta a kezét a jegyzeteimért, majdnem lekevertem neki egy tockost.

– Azt kapod, amit megérdemelsz! – mondtam neki hűvösen, és becsúsztattam a jegyzeteimet a táskámba.

– Ne legyél már ilyen önző! – nyavalygott a nyomorult.
– Nincs benned semmi együttérzés?

– Irántad? - néztem rá csodálkozva. – Nincs.

– Bezzeg Deer odaadná a jegyzeteit! – dörmögte maga elé Pond. – Ha ő is ide járna, szóba sem állnék veled. Sokkal jobb fej nálad.

Puff!

Meg sem vártam, amíg befejezi a mondókáját, felpattantam a székről, és talppal úgy oldalba rúgtam, hogy kiesett a padból, majd a vállamra kaptam a táskámat, és elindultam az előadóterem ajtaja felé, döbbent tekintetek kíséretében.

– Hé! Most meg hová mész? – kiáltott utánam a szemtelen szobatársam a földről. – Mindjárt kezdődik a színpadi próba.

– Az csak hatkor kezdődik – jegyeztem meg kimérten. – Addig még van három óra, úgyhogy megyek focizni. Te is megtanulhatnád végre értelmesebben kihasználni az idődet az állandó recskázás helyett.

Pond felháborodva vett egy nagy levegőt, és magyarázni kezdett valami új weboldalról, ami varázslatos élvezeteket nyújt, de nem voltam rá kíváncsi. Szó nélkül faképénél hagytam, és kimenekültem a friss levegőre, ahol már várt a hűséges paripám.

Imádok biciklizni, ahogyan sokan mások az egyetemen, és amint nyeregbe pattantam, rögtön eszembe jutott az a különös figura, akibe pont egy hete botlottam bele, szó szerint, amikor majdnem elütött bennünket egy autó. Én szokás szerint lendületes tempóban tekertem hazafelé az egyetemről, amikor egy ámokfutó letaszított az útról, majd egy pillanat múlva elsodort egy gyalogost, egy ismeretlen fiút az egyetemről, aki óvatlanul lelépett elé a járdáról. Szerencsétlen srác, olyan esetlen volt, hogy meg kellett sajnálnom. Hihetetlen látvány volt, ahogy egyszerűen a kocsi alá gyalogolt, mintha nem a földön járt volna, és amikor kiderült róla, hogy sosem ült még biciklin, se motoron, tudtam, hogy egy különleges figurára akadtam.

Hogy lehet valaki ekkora mamlasz? – gondoltam magamban, miközben kíváncsian figyeltem a fiú illedelmes modorát, a finom mozdulatait, a nyurga, elegáns alakját és a bájos arcát. Nem tűnt gyengeelméjűnek, ahogy az első benyomásom alapján feltételeztem. Először azt hittem róla, hogy megbolondult, de közelebbről szemügyre véve kiderült róla, hogy valószínűleg csak burokban nevelkedett.

Mennyire életrevaló valaki, ha még életében nem ült se biciklin, se motoron?

Ezt megúszta – nevettem fel magamban, és elindultam a focipálya felé, a campus túlsó végébe.

Nem vagyok túl magas, a 167 centimmel kicsit az átlag alatt vagyok, de rendszeresen sportolok, és már az egyetem előtt kezdő játékos voltam az iskolai focicsapatban. Sokan láttak játszani a meccseken, és amikor felvettek a mérnöki karra, azonnal meghívást kaptam az egyetemi csapatba, ahová szinte csak sporttagozatosokat vettek fel. Örültem, hogy folytathattam a focizást, ráadásul az egyetemközi bajnokságokon találkozhattam néhány régi barátommal is, akiktől a gimnázium után elszakított a sors, így elfogadtam a meghívást.

Alig vártam, hogy az érettségi óta eltelt hosszú hónapok után újra láthassam Deert, ezt a kedves, drága, naiv srácot, akit gyerekkora óta ismerek és tisztelek. Vajon mi lehet vele? Hogy bírja az egyetemi légkört? Pont az ilyen galamblelkű fiúkat szokták kínozni a bunkó felsősök, de szerencsére a thai-bokszoló haverom, Sun is egy szakra jár vele, így Deer legalább a fizikai támadásoktól védve lesz.

– Hol a pénz, te köcsög? Azt akarod, hogy anyád is lássa a videót?

– Nem adok többet!

Mi ez? Gengszterfilmet forgatnak? Zsarolás a parkolóban?

Éppen az egyetem nemzetközi részlege az International Campus előtt suhantam el a bicajommal, amikor egy furcsa jelenetre lettem figyelmes a parkolóban. Gyorsan lefékeztem egy fa mögött, és észrevétlenül leselkedtem tovább. Két fiú állt egy gyöngyházfehér, luxus sportautó mellett, háttal nekem a vézna, törékeny testű áldozat, s vele szemben a tagbaszakadt támadója, aki fél fejjel magasabb és harminc kilóval nehezebb volt nála.

– Mit ugatsz, baszd meg? – kapta el a nagydarab gengszter a vézna fiú grabancát.

– Nem kapsz több pénzt! – ismételte bátran a megzsarolt fiú.

Ezúttal tisztábban hallottam a hangját, ami nagyon ismerősen csengett, de nem tudtam rájönni, kié. Önkéntelenül kiléptem a fa mögül, és kíváncsi késztetésre közelebb merészkedtem a vitatkozó pároshoz, hogy megtudjam, ki lehet ez az ismeretlen ismerős. Amint egy közelebbi látószögből megpillantottam a vézna fiú arcát, elfojtott hangon felkiáltottam:

– Pete?

Döbbenten meredtem a gyermeki arcra, amit egy héttel ezelőtt láttam utoljára, és nem hittem a szememnek. Nyoma sem volt rajta annak a finom bájnak, amilyennek először megismertem. Sápadtan, könnybe lábadt szemekkel csüngött a támadója markában, és reszkető ajkakkal próbált ellentmondani az erőszaknak. Valamiért felelősséget éreztem iránta, és tudni akartam, mibe keveredett, ezért tovább hallgatóztam.

– Szóval, nem fizetsz – mondta a nagydarab fickó, és széles tenyerével megmarkolta Pete vékony nyakát. – Akkor elküldöm anyádnak a videót, jó? Biztos nagyon boldog lesz, ha megtudja, hogy a fia B-U-Z-I.

– Csinálj, amit akarsz, akkor sem adok több pénzt! Szállj le rólam! – sipította Pete vékony hangon, amit az egész parkolóban lehetett hallani.

A nagydarab melák keze ökölbe szorult, hirtelen hátralendült a karja, és…

Puff!

Pete finom vonalú állkapcsán hatalmas ökölcsapás landolt, amitől megtántorodott, és remegni kezdtek a vékony lábai. Éreztem, hogy közbe kellene avatkoznom, mégsem moccantam, mintha ennyi még nem lett volna elég, ám a következő pillanatban lesújtott a második ütés, mire azonnal előugrottam a rejtekhelyemről. Néhány öles lépés után, repülőrúgással a melák bordájába zúztam, aki ettől jó két métert hátratántorodott, majd a fájdalomtól kétrét görnyedve a földre rogyott.

– A kurva anyád! – üvöltötte kínjában a melák, vörös fejjel a földről.

Majdnem egy fejjel magasabb volt nálam, és látszott rajta, hogy kondizni jár, de okosan távol tartotta magát tőlem. Noha nem volt kedvem verekedni, jó tudnia, kivel áll szemben. Nem vagyok egy díjbirkózó alkat, de nem véletlen, hogy engem választanak maguk mellé testőrnek a barátaim.

– Ae! – szólalt meg mögöttem Pete döbbent hangja.

Röpke pillantással végigmértem a sápadtan reszkető ismerősömet, majd visszafordultam a melákhoz, aki már tápászkodott fel a földről, de amíg szemmel tartottam, nem mert közelebb jönni hozzám.

– Ja, már értem! – szólalt meg csúfondárosan a gazfickó.
– Ez az új pasid, mi? Szánalmas, hogy egyre lejjebb engeded a lécet, Pete. Ennyire nem kellesz már senkinek?

Kinek a pasija kicsoda? Kiről beszélsz, te vadbarom?

– Eltaláltam, igaz? – folytatta a melák ördögi vigyorral. – Elszomorító, hogy amióta kirúgtalak, egyre kisebb törpékkel jársz.

– Mit képzelsz magadról, te szarházi? – kiáltottam fel magamból kikelve, és azonnal támadásba lendültem.

Villámgyorsan nekiugrottam a hústoronynak, és két kézzel elkaptam a vállát, majd lendületből gyomron térdeltem, amitől újra elterült.

– Milyen érzés, hogy agyonver egy törpe? – förmedtem rá mély utálattal, és még egyszer jól oldalba rúgtam.

Többen mondták már, hogy amikor dühös vagyok, félelmetes tudok lenni, és ez a nagydarab tuskó is jobbnak látta elkerülni a tekintetemet, amivel fel tudtam volna nyársalni.

– Rohadj meg! – szitkozódott a melák, és dühösen felém köpött, majd vicsorogva a sápadt áldozatára nézett – Teszek róla, hogy anyád már ma este lássa rólad a videót, te kis köcsög!

Azzal keserű fitorral a gyomrára szorította a kezét, nyögve feltápászkodott a földről, és gyorsan elkotródott. Amint a bumfordi alakja eltűnt a parkolót szegélyező fák között, azonnal Pete-hez fordultam, és indulatosan kérdőre vontam:

– Mi az ördög volt ez?

Legnagyobb meglepetésemre a vézna fiú válasz helyett a kezébe temette az arcát, és zokogva lerogyott a földre, a gyöngyházfehér Mercedes coupé tövébe.

– Hé, ne bőgj már!

Mondják, hogy az igazság bajnoka vagyok, és kiállok az elesettekért, de a sírással nem tudok mit kezdeni. Kényelmetlenül érzem magam, amikor egy férfit sírni látok, és nem tudok hozzányúlni, még egy bátorító vállveregetés kedvéért sem. Ezért csak álltam Pete előtt tétován, zavaromban jobbra-balra tekintgetve, majd a kocsi ajtajához támaszkodva leültem mellé a földre.

– Köszönöm… Köszönöm, hogy megint segítettél – szólalt meg kisvártatva Pete szipogva.

– Ahányszor meglátlak, mindig segítségre szorulsz – jegyeztem meg kissé tapintatlanul. – Mintha vonzanád a bajt.

– Ne haragudj! – szégyenkezett Pete.

– Most hálálkodsz vagy bocsánatot kérsz? Döntsd el, hogy mit akarsz! – pirítottam rá türelmetlenül. – Hagyd abba a sírást, légy szíves! Nem tudom, mit kezdjek egy pityergő férfival.

Szerettem volna megvigasztalni, de a sírástól, lehet az férfié vagy nőé, teljesen leblokkolok. Csendben feszengtem egy ideig, majd óvatosan a vállához értem, mire ő összerezzent, és komolyra vált tekintettel megszólalt:

– Nyugodtan menj a dolgodra! Nincs semmi bajom. Egy kicsit még sírdogálok itt, de majd abbahagyom. Minden rendben lesz, túl fogom élni.

Bárcsak minden rendben lenne! Ó, bárcsak minden jó lenne!

Hiába igyekezett bizonygatni, hogy minden rendben lesz, tovább potyogtak a könnyei. Miközben a fancsali ábrázatát fürkésztem, arra gondoltam, mennyire nem illik ez a gyámoltalanság a finom és nemes eleganciájához, ami egyébként jellemezte őt. Megelégelve a nyavalygást, határozottan előkaptam a telefonomat, és felhívtam a csapatkapitányomat, hogy lemondjam a mai edzést, aminek hallatán Pete végre abbahagyta a szipogást, és bárgyún bámult rám tovább.

– Hmm… – hümmögtem a fejemet csóválva. – Nem hagyhatlak magadra ilyen állapotban. Mi lesz, ha visszajön ez a vadállat? Mit fogsz csinálni nélkülem?

Láttam, ahogy összeszorulnak a kipirult ajkai, aztán vett az orrán egy mély levegőt, rövid ideig visszatartotta, majd lassan kifújta.

– Te nem tudod… – kezdte bátortalanul. – Én más vagyok.

Kérdően felhúztam a szemöldökömet, és vártam a magyarázatot.

– Ne haragudj, de… én meleg vagyok.

– …

Szóhoz sem tudtam jutni a meglepetéstől. Láttam rajta, hogy komoly lelkierő kellett neki ahhoz, hogy bevallja, pedig engem egyáltalán nem zavart, hogy meleg, sokkal inkább az, amiért ezt titkolnia kellett. Mindenestre így már a melákot is el tudtam helyezni a történetben, aki valószínűleg Pete egyik volt pasija, és már régóta zsarolhatja őt azzal a bizonyos videóval, ami könnyen tönkreteheti az életét. Ahhoz semmi közöm, hogy Pete a fiúkat szereti, de azt nem tűrhetem, hogy bárkit így megalázzanak. Segíteni akartam rajta, de ahogy ott ült magába roskadva, szégyenében lesütött szemmel, mint egy leleplezett bűnöző, nem tudtam vele mit kezdeni.

Tényleg azt hiszi, hogy undorodom tőle, mert meleg?

– Meleg vagy. Na és? – vontam meg a vállam értetlenül.
– Nem fertőző. Itt ülök melletted.

Fáradtan a kocsi oldalához támasztottam a fejem, és végignéztem az elegáns, gyöngyházfehér karosszérián. Egy vagyonba kerülhet egy ilyen kocsi, amiről mások csak álmodoznak, a tulajdonosa mégis szorongva kuporog a parkoló betonján. Nesze neked, gazdagság!

– Hálás vagyok neked – szólalt meg a bánatos herceg.

– Na, jó, elég volt a hálálkodásból! Nem kell rögtön szentté avatni – jegyeztem meg szárazon, majd kíváncsian felé fordultam. – Egyébként, ki volt ez a vadállat?

Pete rámnézett az ártatlan, boci szemeivel, majd belekezdett egy meghökkentő históriába, amit némán hallgattam végig.

Pete

Régóta tudom magamról, hogy meleg vagyok. Már serdülő koromban kiderült, amikor először kezdtem érdeklődni a szexualitás iránt, hogy a többi fiúval ellentétben én nem a lányokhoz vonzódom, hanem a fiúkhoz. Izgatott a látványa a meztelen férfitestnek, amiről először azt hittem, egyfajta rajongás csupán az egészséges testalkat iránt, de csakhamar rájöttem, hogy annál jóval többet jelent. Mire felserdültem, és érettebb fejjel vizsgáltam az állapotomat, nyilvánvalóvá vált, hogy sosem fognak tetszeni a lányok.

A titkomat magamba zártam, és megfogadtam, hogy nem árulom el senkinek. Megpróbáltam normális férfiként tovább élni, annak ellenére, hogy ez a szerep egyáltalán nem illet hozzám. Aztán egy napon, amikor már gimnazista voltam, az egyik osztálytársam révén megismerkedem egy idősebb sráccal, aki korrepetálni kezdett matekból. Egyre több időt töltöttünk együtt, egyre többet beszélgettünk, és közben egyre közelebb kerültünk egymáshoz. Kiderült, hogy sok mindenben egyformán gondolkodunk, és az érdeklődésünk is megegyezett.

Amikor először elhívott randevúra, azonnal igent mondtam. Életem legboldogabb pillanatára készültem, amiből az életem legszörnyűbb rémálma lett. Aznap este felhívott magához, és az életem első csókja vele olyan izgató élmény volt, hogy mohón szomjaztam a folytatásra. De a szenvedélyes csók után a lovagom váratlanul ellökött magától, és megvető undorral kikacagott. Aztán a függöny mögül kilépett a haverja, kezében a telefonjával, amivel az egész jelenetet rögzítette, és durván megfenyegettek, hogy ha nem fizetek nekik váltságdíjat, elküldik a videót anyámnak.

A kegyetlen csalódás annyira lebénított, hogy naivan csak annyit kérdeztem tőle, szeretett-e valaha egyáltalán, mire a képembe röhögött, és mondott valamit, ami örökre a szívembe égett:

– Hülye vagy? Téged szeretni? Már attól hányingerem van, ha hozzád érek.

Én csak álltam bambán, földbe gyökerezett lábbal, és üveges tekintettel meredtem erre a valakire, akiről egy perce még azt hittem, hogy örök társam lesz a nagybetűs élet rögös útján, de kiderült róla, hogy csak pénzt akar kizsarolni belőlem. Nevetve közölte, hogy már régóta gyanús voltam neki, és csak bizonyítékot akart szerezni, hogy tényleg buzi vagyok-e. Kifizettem, amit kért először, aztán másodszor, harmadszor és negyedszer, de a videó még mindig nála van.

Átkoztam a sorsot, amiért melegnek születtem, és azt kívántam, bárcsak én is a lányokat szeretném, ahogy a többi, normális fiú. Igazságtalannak tartottam, hogy pont velem történik meg egy ilyen szélhámosság, ami egy életre megnyomorít, és bevallom, hogy az öngyilkosság is megfordult a fejemben.

Azon a napon józanodtam ki, amikor az egyetemen majdnem elütött egy autó, és az ismeretlen őrangyalom karjaiba estem. Aznap kaptam egy újabb üzenetet Trumptól, a zsarolómtól, amelyben ismét pénzt követelt a hallgatásáért, és ezen őrlődtem akkor is, amikor óvatlanul leléptem a járdáról egy arra száguldó kocsi elé. A baleset után, a megmentőm hatására elhatároztam, hogy a sarkamra állok, és lerázom a láncaimat.

Másnap bementem anyámhoz a belvárosi irodájába, és megmondtam neki, hogy meleg vagyok. Hatalmas kiborulásra számítottam, hangos szitkokra és keserves könnyekre, még arra is felkészültem, hogy anyám a csalódottságában kitagad a családból, de helyette valami egészen felfoghatatlan történt. Amikor anyám meghallotta a vallomásomat, a nyakamba borult, és zokogva kért bocsánatot, amiért eddig nem mertem előtte megnyílni.

– Pete, édes kisfiam, te nem tettél semmi rosszat! – zokogott keservesen a drága anyám a vállamon. – Az én hibám, hogy nem merted nekem eddig elmondani, és az én hibám, hogy nem jöttem rá magamtól. Ne haragudj, egyetlenem, annyira sajnálom!

Utoljára akkor láttam anyámat sírni, amikor apám elköltözött otthonról. Akkor is ő kért tőlem bocsánatot, amiért nem nőhetek fel az apám mellett úgy, mint más, rendes család gyereke. Elég idős voltam már ahhoz, hogy megértsem, apám másba lett szerelmes, és igazat adtam anyámnak, amiért úgy döntött, hogy elválik tőle.

Akkor ő nem hitte el, hogy meg fogom érteni, most én képzeltem azt, hogy elpártol mellőlem, ha megtudja az igazat. Amikor azt mondta, történjen bármi, örökre a fia maradok, úgy éreztem, hogy hegyeket vagyok képes megmozgatni. Végleg eldöntöttem, hogy soha többé nem hagyom magam kihasználni, amiért meleg vagyok.

Korábban mindenki elől titkolni akartam a másságomat, de amióta anyámnak elárultam, úgy éreztem, hogy beszélnem kell róla másnak is. Az első ember, akiben ennyire meg tudtam bízni, Ae volt. Egy véletlen baleset révén sodródtunk össze, amire úgy tekintettem, mint egy isteni jelre. Neki sem vallottam be elsőre a titkomat, csak másodjára, amikor már nem volt kétségem afelől, hogy jószándékú. Ae meghallgatott, megpróbált megérteni, és végül elfogadott olyannak, amilyen vagyok.

Lehet, hogy ő sem rajong a melegekért, de legalább nem ítélkezik felettük. Állítása szerint teljesen hidegen hagyja, ki milyen beállítottságú. Ennyi nekem pont elég volt ahhoz, hogy megnyíljak előtte, és kiöntsem neki a lelkemet, mint egy közeli barátnak, akinél békére találhatok, és akinek a védelmében bízhatom. Ennek ellenére alig mertem a szemébe nézni, és nem is akartam tovább ragozni a témát, mert egyre többen bukkantak fel a parkolóban. Csupa ismeretlen arc a nemzetközi campusról, akik szerencsére nem tudtak rólam semmit, és rám se néztek.

Hirtelen mehetnékem támadt, és az órámra pillantottam. Délután három is elmúlt már, és a trópusi nap éles fénye vakítóan sütött a háztetők felett. Hunyorogva a napfénybe fordítottam a könnyes arcomat, és szaggatottan felsóhajtottam.

– Abbahagyod végre a sírást? – hallottam Ae nyugtalan hangját. – Vagy itt fogsz szétfolyni a parkolóban?

Kicsit rosszulesett a tréfa, és a résnyire nyitott szemhéjam alól óvatosan rásandítottam, de meglepetésemre kedvesen mosolygott. Aztán váratlanul a fejemhez nyújt, és biztatóan megsimogatta a fejemet, mint egy kisgyerek buksiját, majd feltápászkodott a földről, és csípőre tett kézzel megállt felettem. Kinyitottam a szemem, és rápillantottam, de nem volt erőm felkelni a földről.

– Ha megint visszajönne ez az állat, és segítségre van szükséged, megtalálsz a mérnöki karon vagy a focipályán – közölte a megmentőm, és újra elmosolyodott.

Nagyon bárgyún nézhettem rá, mert kuncogva a kezébe fojtotta a nevetését, majd amikor végre lecsillapodott, kíváncsian pislogtam a magyarázatért.

– Mi olyan vicces?

– Olyan képet vágsz, mint egy ijedt kiscica – vigyorgott Ae jókedvűen, majd elkomolyodva folytatta. – Ne nézz már rám így! Azt hiszed, hogy utállak, mert meleg vagy? Ilyen marhaságot! Te is ember vagy, nem?

Egy pillanatra elhallgatott, és csillogó szemekkel mosolygott rám tovább, amitől szaporán kalapálni kezdett a szívem.

– Most már tényleg mennem kell – tette hozzá derűsen – Le fogom késni az esti színpadi próbát. Na, gyere, segítek talpra állni.

Azzal felém nyújtotta a karját, mire gépiesen a tenyerébe helyeztem a kezemet, és hagytam, hogy fél kézzel felhúzzon a földről.

– Most hazamész, ugye? – kérdezte Ae, amikor végre talpra álltam.

– Öö, igen – hebegtem zavartan, és a kocsimra mutattam – Ez a kocsim. Ezzel megyek haza.

Aztán gyorsan elhallgattam, mert úgy éreztem magam, mint egy megszeppent kisiskolás, aki nem tudja, hogyan beszéljen a felnőttekkel. Reméltem, hogy Ae nem veszi sértésnek, amit mondtam, bár kicsit úgy hangzott, mintha kioktattam volna

– Menj csak haza! – bólogatott Ae – A szüleiddel biztonságban leszel.

Igaza volt, nem is akartam vele vitatkozni, de ahogy szegény anyámra gondoltam, ismét feltört bennem a keserűség, és elfordítottam a fejemet. Szükségem volt néhány másodpercre, amíg újra összeszedtem magam, és visszafordultam hozzá.

– Elvigyelek a mérnöki karra? – kérdeztem bátortalanul.

Ae egy pillanatra eltöprengett, majd megvonta a vállát, és egykedvűen válaszolt:

– Nem kell, köszönöm. Nem akarom itt hagyni a bicajomat.

A parkoló túloldala felé mutatott, ahol egy fa mögött megláttam az ismerős kerékpárt, és egyből kellemes melegség öntötte el a szívemet. Aztán visszafordultam a bicikli tulajdonosához, aki zsebre tett kézzel állt előttem kisterpeszben, és kíváncsian fürkészte az arcomat. Mokány alakja a délutáni napfény erős kontúrjaiban bivalyerősnek tűnt, és az energikus látványtól egészen megszédültem.

– Hát, jó – nyögtem erőtlenül.

– Menj szépen haza, ne húzzuk az időt! – parancsolt rám Ae komolyan. – Ha szükséged van rám, tudod, hol találsz. Addig is próbálj meg magadra vigyázni!

Kicsit hűvösen hangzott, amit mondott, de nem mozdult mellőlem, hanem megvárta, amíg beszálltam a kocsiba, és becsuktam az ajtót. A kocsi hangszigetelt terében hirtelen rám szakadt a csend, és szerettem volna neki még mondani valamit, de nem jutott eszembe semmi értelmes dolog. Beindítottam a motort, és lassan kigördültem a parkolóból, miközben szaporán dobogó szívvel figyeltem, ahogy Ae átsétál a biciklijéhez, nyeregbe pattan, és elindul az ellenkező irányba.

Amikor Ae eltűnt a láthatáron, a mellkasomhoz szorítottam a kezem, hogy ellenőrizzem szívdobogásomat.

Majd kiugrik a szívem.

Évek óta fogadkozom magamban, hogy sosem leszek szerelmes többé egy másik fiúba, és most tessék! Kétszer találkozom valakivel, és máris rabul ejt. Ezúttal viszont egész mást éreztem, mint korábban Trumppal. Most először tűnt úgy, hogy valaki igazán megérintette a lelkemet.

Igazán, vagy csak képzelődöm?

Ae egész más volt, mint a többi fiú, akit ismertem. Hatalmas volt, mint az óceán, erős, mint a nap, és szilárd, mint a szikla. Vajon mit szólna hozzá, ha bevallanám neki, hogy vonzódom hozzá? Talán egy életre megutál. Vagy mégsem?

Sose tudom meg, ha nem próbálkozom.

Ezzel a gondolattal kezdetét vette Pete és Ae története.

ELSŐ FEJEZET

Látni akarlak újra!

Másnap Pete szokásához híven már kora reggel megérkezett az International Campus parkolójához, ahol ilyenkor még bőven akadt hely, mielőtt megérkezett a többi nemzetközi tagozatos hallgató. Ezúttal azonban nem kanyarodott be a sorompónál, hanem továbbment a futballpálya irányába,
a campus túlsó végébe.

– Hah! – sóhajtott fel, amikor maga mögött hagyta a parkolót. – Mégis, mit remélek?

Izgatottan közeledett az egyetemi stadion épületéhez, és már messziről látta a focipálya széles, zöld gyepét, de amikor közelebb ért, csalódására egy lelket sem talált a pályán. Bánatosan pillantott körbe, de a stadion melletti buszvégállomáson várakozó buszhoz siető diákok csoportján kívül senki mást nem látott a közelben.

Pete letörve a volánra hajtotta a fejét, és az ölében ernyedten heverő kezére bámult. Még most is érezte rajta Ae meleg érintését, mintha áram bizsergette volna.

– Nem lehet véletlen – dörmögte maga elé, majd határozottan felkapta a fejét. – Ilyesmi nem történik véletlenül.

Újra az üres focipályára függesztette a tekintetét, és leállította a motort. Nem tudta, hogy érdemes-e várnia, elvégre reggel hétkor kevés esélye volt, hogy bárki megjelenik a pályán egy korai edzésre, ezért inkább gondolkodás nélkül engedelmeskedett a megérzéseinek: Sóhajtva hátradőlt a kocsi ülésén, és reménykedve bámulta tovább a pálya bejáratát.

Kisvártatva kellemetlen érzés kerítette hatalmába, és feszülten körbepillantott. Szánalmasnak érezte magát, ahogy a kocsija sötétített ablakán keresztül leselkedik, mint egy kukkoló. Azzal igyekezett nyugtatni magát, amivel Ae búcsúzott el tőle a legutóbbi találkozásuk végén, és ami azóta nem hagyta nyugodni.

„Ha szükséged van rám, tudod, hol találsz.”

Ilyet udvariasságból mond az ember, nem azért, hogy két véletlen találkozás után a nyakába akaszkodjon a másik. Pete mégis szükségét érezte, hogy újra lássa a mokány, barna bőrű fiút, aki olyan kedves volt vele, mint soha senki más, de a bűntudatát nehezen tudta legyőzni.

Olyan vagyok, mint egy kullancs. Undorító, ahogy így beleakaszkodom.

Pete az önkorbácsoló gondolatra lehorgasztotta a fejét, és üveges szemmel bámult a kocsi műszerfalára. Húsz percet ült mozdulatlanul a kocsiban, de a focipályán nyoma sem volt annak, akire várt. Sóhajtva beindította a kocsit, és elgurult a pálya mellett, de nem ment vissza az International Campus-ra, hanem tett egy kört az egyetemen, a mérnöki kar irányába, és közben éberen fürkészte a járókelőket, hátha felbukkan az őrangyala.

– Három épülete van a mérnöki karnak. Sose fogom megtalálni. Hogy tudok ilyen szánalmasan viselkedni? – morogta maga elé vezetés közben.

Majdnem nyolc óra volt már, mire visszaért az IC-parkolóba, háromnegyed óra csalinkázás után, amit most, a csalódottságában elvesztegetett időnek érzett. Bosszantotta a tudat, hogy Ae ott volt valahol a közelében, talán öt percre a parkolótól, mégsem sikerült megtalálnia őt, pedig csak
a megérzéseire hagyatkozott.

– Gyerünk, tekerd már ezt a szar bringát! El fogok késni! Nem hallod? Tekerj gyorsabban!

Abban a pillanatban a szemközti sávban feltűnt egy kopott, fehér kerékpár, rajta két utassal, akik szélsebesen száguldottak a mérnöki kar felé. A csomagtartón egy magas fiú ült, és türelmetlenül csapkodta az előtte lendületesen pedálozó társa vállát, miközben hangosan kiáltozott vele, mint egy hajcsár. A kormánynál a mokány testű mérnökhallgató a méreteit meghazudtoló lendülettel repítette végig a nyakigláb utasát a campus főútján, és amikor elsuhantak a gyöngyházfehér Mercedes coupé mellett, a kocsi vezetője azonnal felismerte a lázasan tekerő biciklistát.

– Siess már! A múltkor is elkéstem, muszáj odaérnem. Azt mondta a szódásüveg, hogy megbuktat, ha még egyszer kések.

Ae a nyeregben összeszorított szájjal tekert tovább, és bosszúsan ingatta a fejét. Ma reggel ő már fél ötkor felkelt, és lement futni a focipályára, aztán hazatekert a kollégiumba zuhanyozni és átöltözni, de a szobatársa még mindig húzta a lóbőrt. Alig tudta kirúgni az ágyból, aminek az lett a következménye, hogy mind a ketten későn indultak el az első órára. Pondnak, a lusta disznónak, persze biciklije sem volt.

– Fogd már be a szádat! – mordult hátra Ae a szobatársának. – Ne nevezd szódásüvegnek a legjobb tanáromat! Megérdemelnéd, hogy megbuktasson.

– Ne dumálj, hanem tekerd azt a pedált! Ha dumálsz, lassabban megyünk – vágott vissza Pond ingerülten.

Pond, akiben állítása szerint félig olasz vér csörgedezett, a nápolyi utcagyerekek modorában társalgott, éles ellentétet keltve a megnyerő vonásaival szemben. A társa felebaráti szeretetből tűrte a gyalázatos hangnemet, és gépiesen tekert tovább, a fizikai megerőltetés különösebb jele nélkül, majd amikor megérkeztek a mérnöki kar egyik épületéhez, megfeszültek az izmai, és tövig behúzta a két féket.

– Ááá! – kiáltotta fájdalmában a szemtelen szobatárs, amikor a lendülettől előre csúszott a csomagtartón, és az ülésnek zuhant.

Ae a nyeregben maradva, két lábbal megtámaszkodott az aszfalton, és hűvös tekintettel hátrafordult.

– Szállj le! – dörögte a vinnyogó utasára. – Innen futás tovább! Én lerakom a bringát.

Pond, akinél még táska sem volt, a golyóstollát szorongatva lekúszott a csomagtartóról, és zavartan megköszönte a fuvart.

– Kösz szépen! Jobb, ha sietsz te is! Két perc múlva kezdődik az előadás – mondta az órára pillantva, majd pimaszkodva elmosolyodott. – Szedd a rövid lábaidat!

Ae lepattant a nyeregről, fürge mozdulattal lekanyarította a válláról a hátizsákját, és a szobatársa kezébe nyomta.

– Vidd fel a táskámat! – parancsolt rá kimérten. – Nyomás, mert tényleg elkésel!

Pond a vállára kapta a táskát, és elrohant az épület bejárata felé, míg Ae sóhajtva a kerékpártartóhoz tolta a járgányát, és sietve lelakatolta.

– Annyira tudtam, hogy egy seggfej szobatársam lesz! – mormogta közben maga elé.

Pondot nem most ismerte meg, hanem már a középiskolában, ahol befurakodott a baráti körébe, annak ellenére, hogy senki sem kedvelte igazán. Amikor felvették az egyetemre, egy kellemes kollégiumi szobára vágyott, ahol lehetőleg egyedül töltheti az egyetemi éveit, de Pond titokban elintézte, hogy vele egy szobába kerüljön, és az első nap olyan ünnepélyesen toppant be a bőröndjével, mint egy rég várt meglepetés.

– Szuper lesz, majd meglátod! – ujjongott Pond az örömtől. – A legjobb, hogy évek óta ismerjük egymást, és nem kell hozzászoknunk a másik hülyeségeihez, hahaha! Különben is, örülj neki, hogy ilyen jóképű a szobatársad! Tele leszünk csajokkal.

Inkább költözne hozzám a halál, mint te, Pond!

A gondolatra Ae bosszankodva felegyenesedett, és Pond után rohant az előadóterem épületébe. Fogalma sem volt, hogy közben valaki idáig követte végig az egyetemi úton.

Pete zihálva rontott be az előadóterem ajtaján, egy perccel az előadás kezdete előtt, és a szívére szorította a kezét, ami majd kiugrott a helyéről, majd szaporán a terem legvégébe menekült, és észrevétlenül becsúszott a padba. Lehorgasztott fejjel várta az előadás kezdetét, és úgy érezte, hogy közben minden szem őt figyeli.

Az IC-parkolóba olyan későn érkezett vissza, hogy már nem volt szabad hely a kocsijának, és vissza kellett mennie a campus túloldalára, a stadion parkolójához, ahol az egyetemi busz végállomása volt. Ilyenkor, percekkel a reggeli tanórák kezdete előtt a motoros taxik mind eltűntek a parkolóból, mert a többi késve érkező diákot fuvarozták a tanszékekre, a busz indulására pedig túl sokat kellett volna várni, ezért Pete futva tette meg az út felét a nemzetközi campus főépületéig, amíg utol nem ért egy másik buszt, amire fürgén felkapaszkodott, és az ajtóban állva, türelmetlenül várta a megállóját.

Ahogy megjelent az előadóteremben, izzadtan, lihegve, kipirult arccal, a középső sorban kuncogva összesúgtak a lányok.

– Milyen helyes lett Pete egy kis futástól! – jegyezte meg az egyik.

– Jól áll neki, amikor így kipirul – válaszolt a másik, elfojtott kacajjal. – Máskor olyan kis sápatag.

Pete biztos volt benne, hogy róla sutyorognak az évfolyamtársai, ezért gyorsan elővett egy vaskos tankönyvet,
és megpróbált elbújni benne. Közben a lányok folytatták a sutyorgást, és szégyenlősen pislogtak felé.

– Annyira szeretnék egyszer beszélgetni vele! – sóhajtott fel az első lány.

– Én már beszélgettem vele – szólt közbe egy harmadik – Nem nehéz vele szóba elegyedni. Nagyon kedves fiú, szerény és udvarias. Amióta elkezdtük az egyetemet, sosem hallottam, hogy gorombán beszélt volna valakivel. Áldott jó természete van.

– Én is beszéltem vele – kapcsolódott be egy negyedik lány. – Tündéri, ahogy mosolyog. Állati helyes srác.

– Nem merem megszólítani – vette vissza a szót az első lány szemérmesen kuncogva. – Egyébként sosem láttam rajta, hogy különösen érdeklődne bárki iránt.

– Mondjuk ezt meg tudom érteni – vetette közbe a második lány. – Magányos farkas, nem akarja felesleges problémákkal bonyolítani az életét. Lehet, hogy nincs szüksége tartós kapcsolatra. Sokan gondolkodnak így a lányok közül is.

– Ja, én is ezzel mentegetőzöm, amikor megkérdezik, hogy van-e pasim – kacagott fel a harmadik lány, mire a pletykálkodó társaságból egyszerre tört ki a nevetés.

Pete a hangos kacajra alig észrevehetően megrezzent a padban, és leszegezett fejjel erősen megszorította a kezében tartott tankönyvet.

Találkozni akarok vele. Látnom kell Ae-t, mégpedig a lehető leghamarabb.

Amire véget ért a délelőtti előadás, Pete összeszedte a gondolatait, és eldöntötte, hogy délutánra halasztja Ae felkutatásának feladatát. Az ebédet semmiféleképpen nem akarta kihagyni, és először a egyetemi menzára indult, de néhány évfolyamtársa unszolni kezdte, hogy velük tartson egy kinti étterembe, amihez egyáltalán nem volt kedve, ezért azt hazudta nekik, hogy nem éhes. Végül úgy lefárasztották a többiek, hogy átmenekült a stadion melletti kávézóba, és kimerülten lerogyott egy asztalhoz az egyik sarokban.

Miért ilyen fárasztó ez a mai nap?

Csiling!

– Helló! Ó! Szia, szépségem! Nem láttalak itt még téged. Egy jéghideg kakaóturmixot kérek szépen, tömény kakaóból, cukor nélkül. Ahogy a bajnokok isszák.

Pete éppen a zöld teáján kevergette a tejhabot, és csendben bámulta a tányérján heverő szendvicseket, amikor csilingelt a kávéház ajtaja, és megszólalt egy harsány hang. A vagánykodó szövegre Pete azonnal felkapta a fejét, és megpillantott egy magas, elegánsan öltözött fiút, lazán kigombolt ingben, amint a pultra támaszkodva udvarolt egy ránézésre vele egyidős lánynak a pult mögött.

– Mellé pedig egy finom eperturmixot – folytatta sármosan a langaléta fiú. – Olyan édesen, amilyen a mosolyod.

Pete gyorsan lehajtotta a fejét, és magába fojtott egy kacajt. Nevetségesnek tartotta ezt az erőltetett flörtölést a kiszolgáló személyzettel, ami a szélhámos férfiak gyakori jellegzetessége, és a szendvicsébe temetkezve hallgatta tovább a párbeszédet.

– Szóval, egy kakaóturmix cukor nélkül – ismételte a pultos lány unottan.

– Pontosan, drágaságom! – vigyorgott a sármőr. – Se tej, se cukor, csak tömény kakaó. Feketén, mint a halál!

– Te most hülyéskedsz? – nevetett fel a lány bizalmatlanul.

A bájgúnár idegesítően felkacagott, és bennfentesen közelebb hajolt a pultos lányhoz.

– Egy szem cukor sem érheti – súgta negédesen. – Minél keserűbb, annál jobb.

– Miért nem kérsz inkább kávét? – érdeklődött a lány hűvösen.

– A barátom csak reggel iszik kávét. Ilyen bogaras! – tárta szét a kezét a fiú huncut mosollyal.

Pete nem bírt a kíváncsiságával, és azon törte a fejét, kinek rendeli ez az ellenszenves fickó ezt a keserű italt, de aztán elszégyellte magát..

Semmi közöm hozzá.

A gondolatra Pete megmerevedett a szendvicse felett, és gépiesen folytatta a rágást. Még három harapás volt hátra, ami után terv szerint feláll és fizet, majd gyalog körbejárja a focipályát, mielőtt visszatér a délutáni órájára.

Csiling!

– Hé, Pond! Mit tudsz ennyit szarakodni? Lehoztam neked a hülye tankönyvedet, te meg csak most rendeled meg a turmixokat?

Pete az ismerős hang hallatán majdnem félrenyelte a falatot. Felnézni nem mert, de a szíve majd kiugrott a helyéből, és remegő kézzel szorongatta a teaturmixos poharát. Aztán vett egy nagy levegőt, és felemelte a fejét.

– !!!

Elkerekedett szemekkel meredt a tőle néhány lépésre álló, mokány, barna bőrű fiúra, aki a kezében egy vastag tankönyvvel felindultan magyarázott a pultnál támaszkodó barátjának. Akit az imént Pondnak szólított, egy fejjel magasabb és első pillantásra jóval szemrevalóbb jelenség volt nála, de Pete már nem törődött vele. Csak a mokány fiút nézte, aki felpaprikázva állt az ajtóban, elnyűtt tornacipőben, kócos hajjal és gyűrött, átizzadt ingben. A mellkasán megfeszültek a gombok, és az inge alól kivillant az atlétatrikó pántja, amit Pete különösen izgatónak tartott.

Néhány pillanat alatt minden érzékelhető részletet feltérképezett rajta. Csak az arcát nem látta tisztán, ezért kicsit oldalra hajtotta a fejét, mire Ae váratlanul felkapta a fejét, majd csodálkozva hátrahőkölt, de a meglepett arca rögtön kedves mosolyra derült.

Pete némán bámult rá, és képtelen volt megmoccanni.
A szédülés kerülgette, mintha kihúzták volna a lába alól a talajt, és érezte, hogy lassan fülig pirul.

– Szia, Pete! Hogy kerülsz te ide? – kiáltott rá Ae vidáman, és odalépett a lányos zavarban pironkodó ismerőse asztalához.

Pete agyában rémülten cikáztak a gondolatok. Már bánta, hogy bevallotta a másságát Ae-nek, és rettegett a vallomás utóhatásaitól, de meglepetésére Ae arcán ugyanazt a kedves, megértő mosolyt látta, mint a legutóbbi találkozásukon.

– Öö… – nyögte Pete zavarában.

– Az a vadbarom, aki tegnap megütött, nem mert visszajönni, igaz?

Pete bizonytalanságát látva Ae gyorsan a legutóbbi közös sikerükre terelte a szót, amitől azonnal oldódott a feszültség, és a szende fiú halványan elmosolyodott.

– Azóta nem találkoztam vele. Nagyon köszönöm.

– Folyton hálálkodsz – nevetett Ae. – Akárhányszor találkozunk, mindenért köszönetet rebegsz.

A napbarnított biciklista széles vigyorral figyelte az asztalnál meglepetten pislogó, angyalarcú fiút, akit a szégyenlős pillantása tagadhatatlanul vonzóvá tett, és jókedvében majdnem megölelte. Kizárt dolognak tartotta, hogy véletlenül futottak össze, hiszen pont azt tervezte, hogy délután elteker a parkolóhoz, hátha felbukkan Pete, akivel valamiért nagyon szeretett volna újra találkozni. Vonzotta az őszintesége, a naivitása és az esendősége, valamint a kifogástalan modora, ami így együtt igazi ritkaságnak számított az egyetemen.

– Köszönettel tartozom neked, amiért tegnap megmentettél – magyarázta Pete fátyolos hangon.

– Már megköszönted százszor – legyintett Ae nevetve, majd jóindulatú mosollyal hozzáfűzte: – Mit szólt anyukád?

Mielőtt Pete összeszedhette volna a gondolatait, odalépett hozzájuk Ae szobatársa, és kíváncsian közéjük dugta a fejét.

– Te ki vagy? – kérdezte Pond felrántott szemöldökkel az asztalnál ülő fiútól.

A karikatúrába illő arckifejezéstől Pete önkéntelenül elmosolyodott, és udvariasan fejet hajtva köszöntötte az ismeretlen érdeklődőt:

– Szawátdí khráp!{2} A nevem Pete.

Udvarias modor, elegáns öltözet, kifinomult mozdulatok… Hogy szerzett magának ilyen előkelő barátot ez a tökmag parasztgyerek?

– Szevasz, Pete! Én vagyok Ae szobatársa. Örülök, hogy megismertelek! – öltötte magára negédes vigyorát Pond. – Hogyhogy még sosem találkoztunk? Te is focizol, mint Ae?

– Mit kíváncsiskodsz? – mordult rá Ae ingerülten.

– Jaj, bocsánat, hogy ki mertem nyitni a számat, főnök úr! – gúnyolódott a bájgúnár, és cinkosan az új ismerősére kacsintott.

Pete először vidáman mosolygott a kíváncsiskodó fiú tréfáján, de a kaján pillantásától azonnal zavarba jött, és szégyenlősen lesütötte a szemét.

– Figyelj, csak, Pond! – szólalt meg Ae türelmetlenül. – A te ötleted volt, hogy igyunk valamit, úgyhogy menj szépen, és rendezd a számlát! Én addig szeretnék egy kicsit beszélgetni a barátommal.

Pond elfintorodott, majd hátrafordult a pult irányába, ahol a csinos kiszolgáló lány sürgölődött, és kihúzva magát, elindult az új célpontja felé. Közben egyik fülével tovább hallgatózott az asztal irányába, ahol a két fiú folytatta a társalgást.

Tudnom kell, hogy ki ez a fickó! Honnan ismerik egymást? Miért nem tudtam eddig róla?

– Még nem válaszoltál a kérdésemre, hogy mit csinálsz itt? Nálatok az IC-n is van kávézó, nem? – szólalt meg Ae, amikor a szobatársa tisztes távolba került.

– Valóban, több kávézó is van… – kezdte Pete, de befejezni már nem tudta a mondatot, mert az izgága szobatárs újra megjelent az asztaluknál.

– Figyu, Pete! Mennyibe kerül a szendvics? – kérdezte Pond zavartalanul.

Ae megeresztett felé egy gyilkos pillantást, amire Pond unottan megfordult, és a fülét tovább hegyezve válogatni kezdett a hűtőpulton sorakozó szendvicsek közül.

– Örülök…

…hogy újra találkoztunk.

Pete nem merte befejezni a mondatot, csak gondolatban, reménykedve, hogy a másik megérti, mire céloz. Tagadhatatlanul vonzódott ehhez a mokány, napbarnított fiúhoz, a megmentőjéhez, akire úgy tekintett, mint egy földre szállt angyalra. Ugyanakkor megállás nélkül emésztette a gondolat, hogy Ae valószínűleg másokkal is ilyen előzékeny, megértő és segítőkész, és számára nem jelent semmi különöset a találkozásuk.

– Reggel már nem volt parkolóhely, ezért át kellett jönnöm a stadionhoz parkolni – szólalt meg újra Pete szemérmesen.

– Jó messze parkoltál – jegyezte meg Ae együttérző pillantással.

– Hát, igen – mosolyodott el Pete halványan, és gépiesen ráhajolt a zöldtea turmixából kiálló, rózsaszín szívószálra.

Hirtelen úgy érezte, hogy kifogytak a beszédtémából, és bizonytalanul a pult felé pillantott, ahol Ae szobatársa éppen a számlát rendezte. Néhány pillanat múlva vissza fog térni az asztalukhoz, és attól fogva már nem beszélgethetnek szabadon.

Bárcsak eszembe jutna valami értelmes dolog!

– Nesze, itt a kakaóturmixod! – törte meg a csendet Pond pökhendi hangja, és letette a vészjóslóan fekete italt Ae elé az asztalra.

– Vigyázz!…. – kapta fel a fejét riadtan Pete, hogy figyelmeztesse a barátját a kellemetlen meglepetésre.

– Sss! – csitította el azonnal az ármánykodó szobatárs, a szája elé emelve a mutatóujját, majd mintha mi sem történt volna, szórakozottan nézelődve szopogatni kezdte az eperturmixát.

Kíváncsi vagyok, milyen képet vág, amikor belekóstol, hahaha!

Pond szenvtelen arccal kuncogott magában, miközben Ae a poharához nyúlt, és közelebbről is szemügyre vette a tartalmát.

– Ezt te rendelted, igaz? – kérdezte bizalmatlanul a szobatársát.

– Persze, ahogy kérted – bólintott Pond mosolyogva.

Ae egy ideig mustrálta az italt, majd áttolta az asztalon a szobatársa elé, és gyanakodva rásandított:

– Meggondoltam magam. Inkább cseréljünk! Én majd megiszom a tiédet.

– De hát, az nem jó – hökkent meg Pond. – Te nem szereted az édeset. Az enyém nagyon édes. Ki fogod köpni. Miért nem iszod meg a kakaóturmixot, ha már azt rendeltél? Nagyon finom, direkt úgy kértem, ahogy szereted.

A szobatársa negédes mosolyára Ae még jobban gyanakodni kezdett, és nem volt hajlandó kötélnek állni.

– Szükségem van a kalóriára a reggeli pedálozás után
– közölte komolyan. – Olyan dög nehéz vagy, hogy teljesen kiürültek a tartalékaim. Muszáj helyrehoznom a vércukorszintemet.

– Szopogass el egy nyalókát! – vigyorgott rá Pond.

– Nem – hűtötte le Ae erélyesen. – Azt mondtad, hogy nagyon finom a kakaóturmix, úgyhogy idd csak meg!

Azzal odatolta a fekete színű italt Pond orra elé, aki válaszul halvány undorral elfintorodott.

– Mi az? – kérdezte Ae színlelt megdöbbenéssel. – Csak nem mérget kevertél bele?

– Ugyan már! – tiltakozott Pond magas hangon. – Hogy juthat ilyen az eszedbe? Dehogy kevertem bele mérget!

Ae szúrós tekintetére azonban lehervadt az arcáról a mosoly, tétován a kezébe fogta a fekete italt, és kelletlenül szippantott belőle egy apró kortyot.

– Ó, hát ez isteni! – kiáltott fel Pond, és megköszörülte a torkát. – Nagyon finom!

Ae kételkedve elhúzta a száját, majd hirtelen kivette a poharat a szobatársa kezéből, visszahúzta maga elé, és ő is belekóstolt. Pond, akit a hányinger kerülgetett a tömény kakaó keserű ízétől, izgatottan figyelte, ahogy Ae nagyot szippant a fekete léből, és kárörvendve várta az eredményt.

– Hmm – hümmögött Ae elismerően. – Ez tényleg elég jó.

Hülye vagy? Elhányom magam, olyan keserű! Mi vagy te? Valami kiborg?

Pond idegességében majdnem felborította az asztalt, és legszívesebben lenyomta volna Ae torkán a kakaóturmixot a pohárral és a szívószállal együtt, de csak magában füstölgött tovább, amíg a két társa csendben egymásra pillantott.

Pete csodálkozva figyelte az eddigi eseményeket, de ahogy Ae felé fordult és cinkosan rámosolygott, egy pillanatra megállt a szívverése. A megmentője olyan rejtélyesen hunyorgott rá, mintha titkos, természetfeletti erővel lenne megáldva, amitől a szende fiú azonnal elbátortalanodott.

– Én most elmegyek ebédelni – szólalt meg végül Pond, és sürgetően Ae-re pillantott. – Jössz te is, vagy itt maradsz cseverészni a barátoddal?

– Jövök veled – vágta rá Ae gondolkodás nélkül. – Én is éhes vagyok.

Pete ereiben egy pillanatra megfagyott a vér, és alig tudta elrejteni a csalódottságát.

– Akkor majd találkozunk… máskor – hebegte félszegen. – Viszlát!

Ae először bambán a barátja szemébe meredt, aztán lenézett a tányérjára, amin egy félig megevett szendvics hevert, majd visszaemelte a tekintetét a sápadt fiúra.

– Te már ebédeltél? – kérdezte Ae bizonytalanul.

– Csak ezt a szendvicset – felelte Pete szerényen, a tányérjára mutatva.

Ae elégedetlenül megcsóválta a fejét.

– Ez nem ebéd – mondta határozottan. – Nekem a fél fogamra sem lenne elég. Öt perc múlva megint éhes lennék. Gyere, inkább elviszlek egy jó kis étterembe, ahol kapsz rendes ebédet! Mit szólsz hozzá?

Pete habozva lesütötte a szemét, mire Ae kíváncsian közelebb hajolt hozzá, de nem akart tolakodó lenni. Türelmesen kivárta, amíg a megilletődött fiú elkészül a válasszal, s közben aggódva fürkészte a vékony alakját. Ahhoz képest, milyen nehéz volt Ponddal a csomagtartón tekernie, Pete súlyát meg sem érezte a biciklin.

Miért ilyen vézna? Nem eszik rendesen? Talán gyomorbajos?

Ae jóindulatúan elmosolyodott. Szeretett volna segíteni ennek a bánatos tekintetű, visszahúzódó fiúnak, aki szemmel láthatóan mindenáron láthatatlan akart maradni. Mindezt nem csak felebaráti szeretetből tette, hanem leküzdhetetlen kíváncsiság hajtotta, hogy felfedezze a vézna fiú félénk álarca mögé rejtett, valódi énjét.

– Nem akarok zavarni – szólalt meg Pete fátyolos hangon.

– Zavarni? – nevetett fel a zömök atléta, és az ajtó felé pillantott. – Kire gondolsz? Pondra? Haha! Nála jobban nem fogsz zavarni. Szerencsére elég egyszerű szerkezet, két perc alatt kiderül róla minden.

Pete vértelen arcán átfutott egy bizonytalan mosoly. Kicsit tiszteletlennek érezte, ahogy Ae a szobatársáról beszélt, de megnyugtatta a tény, hogy nincs akadálya a közös ebédüknek, és a reménytől csillogó szemekkel a megmentője szemébe nézett.

Nem is tudom. Úgy érzem, hogy nem hagyhatom itt magára egyedül, mert megint bajba kerül.

Amint találkozott a tekintetük, Ae agyán átfutott egy önigazoló gondolat, mintha bátorítania kellett volna magát egy szokatlan lépés előtt. Valahol mélyen érezte, hogy nem egy hétköznapi ebédmeghívásról van szó, ezért igyekezett racionálisan megmagyarázni a helyzetet, amíg Pete a választ fontolgatta.

– Megyünk már enni? Olyan éhes vagyok, mint a farkas – harsant fel váratlanul Pond éles hangja.

Ae felvonta a szemöldökét, és hűvösen végigmérte a szobatársát, majd némán visszafordult a sápadt fiúhoz, aki csillogó szemekkel bámult rá még egy darabig, aztán felderült az arca, és vidáman bólintott:

– Menjünk!

A közös ebéd alatt Ae érdeklődése az új barátja iránt egyre nőtt. Sosem látott még hozzá hasonló figurát. Gazdag családban, burokban nevelkedett, mégsem volt elkényeztetett. A gyöngyházfehér mercijéből mindig úgy szállt ki, mintha szégyellte volna a kiváltságát. Annyi pénze volt, hogy bármit megengedhetett magának, mégis szerény volt, félénk és visszahúzódó – arrogáns aranyifjú helyett ártatlan áldozat.

Ebéd közben megtudta róla például azt, hogy sosem volt még az egyetem központi menzáján, és amikor sorba kellett állni az önkiszolgáló pultnál a tálcáért, az evőeszközökért és a rizsért, esetlenül kóválygott az állomások között, amíg mindenki megelőzte a sorban. Miután tíz percet tébláboltak egy tányér főtt rizzsel a tálcájukon, Ae határozott hangon rászólt elveszett barátjára:

– Tudod már, milyen feltétet akarsz a rizsedre?

– Öö… – hebegte Pete – Mindegy.

– Utálom azt a szót, hogy mindegy! – morogta a mokány focista, és leemelt magának egy tálka kókusztejes curryt a pultról.

– Neked könnyebben megy a választás – jegyezte meg Pete félszegen.

– Jó lenne tudni, neked miért nem megy ilyen könnyen – válaszolta Ae szárazan – Felnőtt ember vagy, de nem tudod eldönteni, mit egyél?

Pete csak bárgyún bámult, és egy szót sem szólt, mire Ae mélyet sóhajtva leemelt a pultról egy rántott húst, majd vállon fogta ügyetlenkedő barátját, és eltuszkolta a legközelebbi szabad asztalig.

– Nem értem, mi bajod van, de kezdek komolyan aggódni érted – szögezte le Ae, amikor leültek az asztalhoz.

A sápadt fiú zavartan elmosolyodott, és csendben nekilátott a rántotthúsnak, kifinomult mozdulatokkal adagolva a szájába a kanalán gondosan felépített falatokat. Közben Pond hangja duruzsolt a háttérben, amint a szomszéd asztalnál ülő lányoknak ecsetelte az egyik kitalált hőstettét, amitől Pete lelkét kellemes nyugalom szállta meg. Úgy érezte, hogy végre tartozik valahová, és együtt lehetett valakivel, aki igazán törődik vele.

Az egyetemi elektromos busz halkan suhant a campus főútján, a fedélzetén temérdek diákkal, akik közül többen az ajtóban lógtak a tumultustól. Bent a busz belsejében, az egyik kényelmes ülésen egy sápadt, vézna fiú ült merev derékkal, mint aki karót nyelt, mellette egy mokány testű, napbarnított focistával, aki szétvetett lábakkal hátradőlve dudorászott. A harmadik társuk nem utazott velük, hanem Ae biciklijén tekert az órájára, mert így volt egyszerűbb.

– Használd nyugodtan a bringámat – bízta Ae a paripáját a szobatársára ebéd után. – Ma délután neked kell a legtöbbet ingáznod.

– Te hogy fogsz odaérni az órára a rövid lábaidon? – gúnyolódott Pond.

– Nagyon vicces vagy. Két méteren lehagynálak futásban – fintorgott az alacsony atléta. – Különben is, mi busszal megyünk Pete-tel.

Ahogy Ae felidézte a szobatársával folytatott párbeszéd utolsó mondatát, átfutotta a szívét a melegség. Jólesett kimondania, hogy Pete-tel együtt megy valahová, akihez máris közelebb érezte magát, mint a szobatársához az elmúlt évek során bármikor.

– Minden rendben van? – fordult Ae a mellette mereven ülő társához. – Baromi meleg van!

Kicsit keményen hangzott, ahogy kimondta, pedig pusztán a törődés szólt belőle.

– Minden rendben – mosolyodott el Pete. – Szerintem nincs olyan meleg.

– Folyik rólad az izzadtság, de szerinted nincs olyan meleg? Nagyon hihető, amit mondasz – nézett rá a barna bőrű focista számonkérően.

Az elektromos busz lassan araszolt a sűrű megállók között, de amint újra mozgásba lendült, és hűvös szellő csapott be az ablakán, Ae azonnal elcsendesedett.

– Khm…

A busz éles kanyart vett egy sarkon, és az utasok oldalra dőltek, Ae izmos combjához pedig egy hűvös térd préselődött. Pete zavartan megköszörülte a torkát, és fülig elpirult, de a térde mintha a társa combjához tapadt volna, és a kanyar után sem mozdult el onnan. Ae szótlanul bámulta a vékony, fehér térdet, ahogy a mézbarna combjához simult, és nem tudta, hova tegye ezt a furcsán kellemes érzést. Pete közben mintha súlytalanságban lebegett volna, és egy pillanatra megszűnt körülötte a világ.

Csendben ültek összeragadva, ki tudja meddig, de ez a csend a legkevésbé sem volt kellemetlen. Csak a szívük dobogását hallották, aminek ritmusára együtt andalogtak az éterben.