A velencei ügyvéd

Illovszky Viktor

Illovszky Viktor

A velencei ügyvéd

Victorio Falcone történetek

Copyright © 2025 Illovszky Viktor Minden jog fenntartva.

A jelen mű, valamint annak bármely része a szerző előzetes írásos engedélye nélkül nem másolható, nem reprodukálható, és sem elektronikus, sem mechanikus úton nem terjeszthető. Ez alól nem képez kivételt sem a fénymásolás, sem a hangfelvétel, sem bármely információtároló vagy visszakereső rendszer.

Ez a könyv fiktív alkotás. A benne szereplő karakterek, események, helyszínek és szervezetek az író képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel, helyszínekkel vagy eseményekkel pusztán a véletlen műve.

A könyv borítója mesterséges intelligencia segítségével készült, a Microsoft Copilot alkalmazásban generált kép felhasználásával. A kép a szerző egyedi leírásai alapján jött létre, így azok tartalma és vizuális világa az alkotói szándékot tükrözi. A kép kereskedelmi felhasználása a Microsoft Copilot aktuális felhasználási feltételei alapján jogszerűnek tekinthető, mivel nem sérti harmadik fél szerzői jogait, és nem tartalmaz védett márkákat, személyeket vagy karaktereket.

Kiadó: magánkiadás

Szerkesztő: Illovszky Gyöngyi

Kiadás éve: 2025 (Második, átdolgozott kiadás)

ISBN: 978-615-02-4515-7

Tartalom

BEVEZETŐ

FÉNYEK A SÖTÉTBEN

A GALAMBOK ÜGYE, MINT METAFÓRA

DR. ELISABETH ROSSI ÉS A NEVEK

A GYILKOSSÁG HELYSZÍNE

MARCO BELLINI ÉS A BIZONYÍTÉKOK HIÁNYA

NYOMOK TÉRBEN ÉS IDŐBEN

AZ IRODAHÁZ

ELISABETH ÉS A PROFILOZÁS

FRANCESCO, AZ ÖREG KÖNYVELŐ

AZ ALTERNATÍV FORGATÓKÖNYV

A RENDSZER ÁRNYÉKA

SOPHIA LAKÁSA

A CSEND HANGJAI

AZ ESTE, AMIKOR ANTONIO ELJÖTT

MÁSNAP REGGEL

SALIERI PROFESSZOR ÉS A DNS

A VELENCEI ESTE

EGY CSAPAT, EGY CÉL

DR. ELENA LOMBARDI IRODÁJA

MARCO AZ ÁGYON

TÖRVÉNY ÉS KÉTELY

HARMINC NAP A DÖNTÉSIG

PIAVE-MENTE

NEM HIVATALOSAN

A TITKOS ÁTJÁRÓ

FRANCESCO ÉS A SZÁMOK

LE OMBRE DELLA LAGUNA

SZAKÉRTŐI VIZSGÁLAT ÁRNYÉKÁBAN

A SZŰKÜLŐ KÖR

A SZAKÉRTŐI VIZSGÁLAT

A RAJTAÜTÉS

TALÁLKOZÓ GIOVANNIVAL

A FELMENTÉS

A RIO DI SAN VIO

VELENCE ÁRNYAI

A SZELLEM, AKI MEGMUTATJA ARCÁT

A HÁZKUTATÁS

REMÉNY A SÖTÉT VIZEKEN

EPILÓGUS: PÁRIZS

EPILÓGUS: VELENCE

BÓNUSZ FEJEZET – Képzelt beszélgetés

Epilógus: Amikor a szerző találkozik a valósággal

BEVEZETŐ

Velence süllyed. Ez nem metafora – ez geológiai tény. Évente néhány millimétert. Az emberek nem veszik észre, mert a süllyedés lassú, mint minden, ami igazán számít.

A fény és az árnyék játszik egymással a sikátorokban. De ez sem metafora. A nap egyszerűen nem éri el a földet bizonyos helyeken, mert az épületek túl közel állnak egymáshoz. Az árnyék nem rossz – csak a fény hiánya.

Van, aki azt mondja, Velencében a pénz minden. Ez félig igaz. A pénz nem minden – csak majdnem minden. A különbség fontos.

A bosszú sosem úgy érkezik, ahogy elképzeled. Amikor végre megtörténik, már nem számít. De ezt az emberek csak utána veszik észre.

Mi ez a történet?

Ez nem egy történet arról, hogy "semmi sem az, aminek látszik". Mert ha az lenne, aminek látszik – egy klisé.

Ez egy történet arról, hogy mi az, ami látszik, csak senki sem nézi elég figyelmesen.

Pedig minden névnek, számnak, mondatnak jelentősége van.

Velencében a bűnügyek nem "a sötétségben születnek és a fényben halnak meg". A bűnügyek egyszerűen történnek, mint minden más és az emberek megpróbálják megérteni őket, de ritkán sikerül.

Ki vagyok én?

A nevem Victorio Falcone. Ügyvéd vagyok Velencében.

Ez azt jelenti: naponta hazugságokat hallgatok, és megpróbálom eldönteni, melyik igaz. Vagy legalábbis melyik használható a bíróságon, ami nem ugyanaz.

Valaki egyszer ezt írta: "Az ügyvéd nem az igazságot keresi – a narratívát, ami megállja a helyét." Nem tudom, ki mondta. De igaz.

Miért mesélem ezt el?

Mert történt valami. Egy gyilkosság. Egy nő meghalt. Egy férfit gyanúsítanak. A család befolyásos. A bizonyítékok zavarosak.

Ez lenne a szokásos történet. De a szokásos történetek unalmasak.

Ez a történet azért más, mert közben rájöttem valamire: talán nem csak az ügyfelemet védtem. Talán magamat is.

De most előre szaladtam. A történetek nem így működnek. A történetek lassan haladnak, mint a vaporettók a Canal Grandén – látod a célt, de még mindig távol vagy.

Mikor kezdődik?

Most.

Vagy inkább akkor kezdődött, amikor megcsörrent a telefon, és Chiara hangját hallottam: "Van egy új ügyünk."

Vagy talán még előbb – amikor nem jegyeztem meg egy nő nevét, és nem éreztem miatta rosszul magam.

Vagy még előbb – de hol áll meg az ember?

"Minden történet önkényes ponton kezdődik, mert az élet nem ismer kezdetet, csak folytonosságot."

Szóval kezdjük itt: egy reggel, egy telefon, egy gyilkosság és Chiara, aki mindent tud.

FÉNYEK A SÖTÉTBEN

Victorio Falcone negyvenhét éves volt. Ez az a kor, amikor az ember még túl fiatal ahhoz, hogy bölcsnek vallhassa magát, de elég öreg ahhoz, hogy tisztában legyen vele: a bölcsesség úgyis illúzió.

A reggeli fény beszűrődött az ablakon.

Mellette egy nő aludt.

Victorio megpróbált visszaemlékezni rá.

Nem tudott.

De ez nem zavarta.

A nevek nem fontosak. Csak a pillanatok.

A telefon csörgött. Victorio tudta, ki az. Mindig tudta.

Chiara.

„Jó reggelt" – mondta Chiara a telefonban. A hangja semleges volt. Nem kérdezett semmit – ez volt köztük a megállapodás. Ő nem kérdez, ő pedig nem hazudik.

„Van egy új ügyünk. Gyilkosság"

Victorio a mennyezetet bámulta. A barokk stukkó repedezett volt. Velence lassan süllyed, ezt mindenki tudja, de senki sem beszél róla.

„Gyilkosság?" – kérdezett vissza Victorio.

„Természetesen."

Ezt Chiara úgy közölte vele, mintha a gyilkosság a legalapvetőbb ügy lenne.

„És a szőke hölgy?" – kérdezte Victorio, és a mellette alvó nőre pillantott.

Chiara mosolygott. Nem volt benne gúny. Az a fajta mosoly volt, amikor már nem lepődsz meg, csak elfogadod.

„Vaporetto. Merci. Rózsa. Tudom a folyamatot."

Igen. Chiara tudta. Mert ez volt a rituálé évek óta: Chiara vásárol egy Merci csokit és egy szál rózsát. A vaporettóra teszi. A nő hazamegy, és senki sem beszél róla többet.

II.

Victorio a saját motoros hajóján ült. Gyorsabb volt, mint a vaporetto – de ez nem számított. Mert a sebesség semmit sem jelent egy olyan városban, ahol minden útvonal körkörös.

Az irodánál Chiara állt.

Szőke volt, alacsony, elegáns – de ezek csak külsőségek. Ami igazán számított: tudta, mikor kell beszélni, és mikor kell hallgatni. És még fontosabb: tudta, mikor kell cselekedni.

Victorio kilépett a hajóból. Chiara odanyújtott egy kávét. Feketét. Egy cukorral. Pontosan úgy, ahogy Victorio szerette.

„A Bellini család" – mondta Chiara, és átnyújtott egy mappát.

Nem magyarázott. Nem köntörfalazott. Victorio szerette ezt benne: nem pazarolta a szavakat olyan információkra, amiket úgyis el tud olvasni.

Kinyitotta a mappát.

„Marco Bellini. Szobrász. Huszonkilenc éves. Megölték a barátnőjét. Ő a fő gyanúsított, de tagadja."

Victorio lapozott tovább. Egy fiatal férfi képe. Komoly arc. Üres tekintet. Olyan arc, ami vagy nagyon ártatlan, vagy nagyon bűnös. Nehéz megmondani.

„És te mit gondolsz?" – kérdezte Victorio.

Chiara egy pillanatra elhallgatott.

„Nem tudom. De a család befolyásos. Ez azt jelenti: vagy ártatlan, vagy nagyon jó a színészkedésben."

Victorio bólintott. „Vagy mindkettő."

Ez volt a probléma a jogi munkával: semmi nem biztos.

Chiara lehajolt, és elővett egy másik mappát.

„És itt van a mai programod."

Victorio felnézett. „Mai programom?"

„Igen. Mert gondoltam, jó lenne, ha tudnád, mikor és hova kell menned."

Ez volt Chiara szarkazmusa: finom, de éles.

Chiara felnyitotta a mappát, és elkezdte felsorolni:

„Tizenegy óra. Bíróság. Elena asszony ügye. Galambok. Emlékszel?"

Victorio bólintott. A galambok. Persze. Hogyan is felejthetné el?

„Kettő óra. Dr. Elisabeth Rossi. Pszichológus. Ne nézz rám úgy. Én intéztem. Te elmész."

Victorio sóhajtott. „Nem akarok pszichológushoz menni."

„Tudom. Ezért intéztem el. Mert ha várnék arra, hogy te elintézd, soha nem történne meg."

„Utána találkozó a rendőrséggel. Antonio Mancini. Marco Bellini ügyében."

„Antonio?" Victorio ezt meglepődve kérdezte.

„Igen. Az a te régi ismerősöd."

Victorio elmosolyodott.

Chiara folytatta:

„17 óra. Bellini familia. A palota. Ott lesz Marco és az apja is. Stefano Bellini. Ne légy meglepve, ha az apja többet beszél, mint a fia."

Chiara tovább lapozott.

„Utána jó lenne egy kis munka még. Aktakutatás. Sophia Moretti háttere. A cég, ahol dolgozott. Dinamica Finanziaria."

„Bianchi Paolo?"

„Igen. Ő a tulajdonos. Holnap kimegyünk hozzá."

Victorio bólintott. A napja tele volt. Ahogy mindig.

De most valami más volt: most volt egy ügy, ami érdekes számára.

Chiara összecsukta a mappát.

„Van még valami."

„Sophia Moretti könyvelő volt. De amatőr festő is. Marco műtermében dolgozott. Éjszaka festett. Nappal számolt."

„És az emberek, akik számolnak nappal és festenek éjszaka, általában valami elől menekülnek."

Victorio bólintott. „Vagy valami felé."

„Vagy mindkettő."

Elindultak. Victorio a bíróság felé. Chiara az iroda felé.

Victorio a vaporettón ült. A város már mozgásban volt.

Vajon Marco Bellini ártatlan?

Vajon Sophia Moretti miért halt meg?

Nem tudta a választ. De tudta: ma este kiderül valami.

Vagy nem derül ki semmi.

És akkor kezdődik elölről.

Mert így működik.

Főleg egy olyan városban, ahol minden útvonal körkörös.

A GALAMBOK ÜGYE, MINT METAFÓRA

A Tribunale di Venezia épülete olyan, mint minden olasz bíróság. Márványlépcsők. Barokk stukkó. Faburkolat, ami már évszázadok óta nyikorog és az az átható porszag, ami minden hivatalos épületben van.

Victorio a tárgyalóterem padján ült. Mellette egy idős asszony – Elena Constanza Barozzi, hetvenhárom éves, özvegy, nyugdíjas tanárnő. Az ellenfél padján egy középkorú férfi – Giuseppe Marini, szomszéd, halász, és – Elena szavai szerint – „a gonosz maga".

A per tárgya: galambok.

Velencében minden a galambokról szól és semmi sem a galambokról.

Victorio a táskájából jegyzeteket vett elő. De nem olvasta őket. Nem kellett. Az ügy egyszerű volt – jogi értelemben. Emberi értelemben viszont reménytelen.

Elena azt állította: Giuseppe szándékosan eteti a galambokat a balkonjáról, hogy azok Elena ablakát „bombázzák". Giuseppe azt állította: ő csak „tiszteli a természetet", és „a galambok szabadok".

Mindkét állítás igaz volt. És mindkettő hazug.

Mert a per valójában nem a galambokról szólt. Hanem arról, hogy Elena magányos, Giuseppe pedig elvált. És mindketten úgy próbálnak figyelmet kapni, hogy pereskednek.

„Avvocato Falcone?"

A bíró hangja szigorú volt. Vagy inkább kemény. Nehéz megmondani a kettő között a különbséget.

Victorio felállt.

„Tisztelt Bíróság" – kezdte Victorio.

Nem kedvelte ezt a formulát. Túl üres volt. Túl formális. De a formula nélkül nincs jog. Csak káosz.

„Az ügyvéd úr azt állítja, hogy ügyfelem megsérti a velencei hagyományt. Mert nem eteti a galambokat."

Szünet.

„De mi a hagyomány?"

Ez volt a kérdés, amit Victorio mindig feltett. Nem azért, mert nem tudta a választ. Azért, mert a kérdés maga volt a válasz.

„A hagyomány az, amit az emberek generációkon át csinálnak, mert az elődeik is így csinálták. De a galambok etetése Velencében nem hagyomány. Megszokás."

A bíró felnézett. Ez jó jel volt. Amikor egy bíró felnéz, az azt jelenti: figyel.

„És mi a különbség?" – kérdezte a bíró.

Victorio elmosolyodott. Mert ez volt az a pillanat, amikor az ügy eldőlt. Nem a végén – hanem itt. Amikor a bíró kérdez.

„A hagyomány értelmet hordoz. A megszokás csak ismétlést."

„Van egy rendelet" – folytatta Victorio, és elővett egy dokumentumot.

Ez volt a trükk: mindig legyen nálad egy régi dokumentum. Nem számít, hogy releváns-e. Az számít, hogy régi.

„1562. augusztus 12. A Velencei Köztársaság Tanácsa. »Nessuno può nutrire i piccioni nella piazza pubblica.«Senki sem etetheti a galambokat a nyilvános téren."

A bíró elgondolkodott. Victorio látta: most az történik, amit minden ügyvédnek látnia kell. A bíró súlyoz. Mérlegel.

„De ez a rendelet a nyilvános térre vonatkozik" – jegyezte meg a bíró. „Giuseppe úr a saját balkonjáról eteti a galambokat."

Victorio bólintott. „Pontosan. És itt van a lényeg. A balkont úgy tekintjük, mint a magánlakás kiterjesztését. De a hatása – az, hogy a galambok Elena asszony ablakára szállnak – nyilvános térben érződik."

A bíró hallgatott.

És Victorio tudta: nyert.

Miközben a bíró gondolkodott, Victorio elkalandozott.

Vajon a 16. században az emberek is ilyen ügyeken pereskedtek?

Valószínűleg igen. Mert az emberi természet nem változik. Csak a kontextus.

A középkorban kardokért pereskedtek. A reneszánszban földekért. Ma galambokért.

De a lényeg ugyanaz: az ember nem azért pereskedik, mert jogos az ügye. Azért pereskedik, mert lehet.

„A történelem ismétlődik" – mondta Victorio halkan, inkább magának, mint a bíróságnak.

„Tessék?" – kérdezte a bíró.

„Semmi, Tisztelt Bíró úr. Csak... Marx mondta egyszer: „A történelem ismétlődik – először tragédiaként, másodszor komédiaként."

A bíró nem értette. De bólintott.

Victorio hozzátette, szinte hangtalanul: És harmadszor galambokként.

A bíró kihirdette az ítéletet.

„Az alperes köteles abbahagyni a galambok etetését. Nem teljesítés esetén napi 50 eurós bírság."

Ez volt a kompromisszum. Nem Elena nyert. Nem Giuseppe veszített. Hanem a jog nyugalmat talált egy megoldásban, ami elvileg működik, de gyakorlatban senkit sem elégít ki.

Elena elégedett volt. Giuseppe dühös. Mindkettő normális.

Victorio összeszedte a papírjait. Lassan, kimérten.

Elena odajött hozzá.

„Köszönöm, dottore. Tudtam, hogy ön segíteni fog."

Victorio elmosolyodott.

„Csak a dolgomat végeztem, Elena asszony."

„De olyan szépen! Ahogy beszélt... mintha a színházban lenne."

Victorio nem javította ki. Mert mi értelme lett volna? Az emberek azt hallják, amit hallani akarnak.

És Elena azt akarta hallani: hogy ő a hős, Giuseppe a gonosz, és Victorio a lovag, aki megmentette.

De a valóság más volt.

A valóság az volt, hogy két magányos ember pereskedik galambok miatt. És Victorio segített az egyiknek, hogy legyőzze a másikat. De ettől egyik sem lett kevésbé magányos.

A bíróság előtt Chiara várt. Ahogy mindig.

„Győztél" – mondta. Nem kérdés. Tény.

„És érzed?"

Ez volt köztük a kód. „Érzed?" Nem azt jelentette: „Boldog vagy?" Hanem: „Számít-e neked?"

„Nem" – válaszolta Victorio.

Chiara bólintott. Mert ő már tudta. Évek óta tudta.

Elindultak a Piazza San Marco felé. A galambok ott voltak – százával, ezrével. Mint mindig.

DR. ELISABETH ROSSI ÉS A NEVEK

Victorio nem akart elmenni.

Ezt már hétfőn közölte Chiarával. Aztán kedden. Szerda reggel megismételte. Szerda délután pedig már csak annyit mondott: „Ne."

Chiara időpontot foglalt csütörtökre.

Ez volt köztük a dinamika évek óta: Victorio ellenáll, Chiara intézi. És végül Victorio megy, mert tudja – még ha nem is vallja be –, hogy Chiarának igaza van.

„Egy pszichológus nem fog segíteni" – mondta Victorio, miközben a kabátját kereste.

„Elmész" – mondta Chiara. Nem kérés volt. Tény.

„Elmegyek."

És elment.

II.

A Giudeccán kevesebb turista volt.

A modern épület előtt kikötött. Fekete üvegajtó. Minimalizmus.

Az újgazdagok mindig drágán vásárolják a minimalizmust, gondolta. Aztán büszkék rá, hogy "kevesebb van".

A névtábla: „Dr. Elisabeth Rossi, Pszichológus".

Victorio megállt az ajtó előtt. Fontolgatta, hogy visszafordul.

Aztán eszébe jutott Chiara arca. Az a kifejezés, amikor nem dühös. Csak csalódott.

Bement.

A szoba is minimális volt. Egy íróasztal, két fotel, egy könyvespolc. Az ablakon keresztül a Giudecca-csatorna látszott

Elisabeth a negyvenes évei közepén járt. Fekete, vállig érő haj és zöld szem. Fekete kosztüm és minimális smink. Kimért és elegáns.

Csak egy óra és már mehetek is – gondolta Victorio.

„Jó napot, Avvocato Falcone."

„Üljön le" – mondta Elisabeth.

Victorio leült. Elisabeth szemben vele.

Rövid hallgatás.

„Szóval" – kezdte Elisabeth –, „Chiara szerint van néhány dolog, amivel érdemes lenne foglalkozni."

„Chiara túlbecsüli a helyzetet."

„Miben?"

„Abban, hogy bármi probléma lenne."

Elisabeth mosolygott. Nem gúnyosan. Inkább úgy, ahogy az ember mosolyog, amikor tud valamit, amit a másik még nem.

„Rendben. Akkor miért van itt?"

„Mert Chiara időpontot foglalt."

„És miért jött el?"

Victorio egy pillanatra elgondolkozott.

„Mert… könnyebb volt eljönni, mint elmagyarázni, hogy miért nem jövök."

Elisabeth bólintott. Jegyzetelt valamit.

„Chiara szerint szükségem van egy rövid terápiára" – mondta Victorio. „Ő ragaszkodott hozzá, hogy felkeressem."

Elisabeth elmosolyodott.

„Mit ért rövid terápián?" – kérdezte Elisabeth.

Victorio definiálta a választ, mint egy megtanult leckét: „Rövidebb távú, specifikus problémákra fókuszáló támogatás."

„Ön most egy definíciót adott, nem egy választ."

Victorio elmosolyodott. „Ügyvéd vagyok. Ez a munkám. Definíciók."

„De most nem a bíróságon van."

„Tudom. De a definíciók megnyugtatóak. Világosak. Nem hagynak teret a félreértésnek."

„És az érzelmeknek sem."

Victorio nem válaszolt.

Elisabeth hátradőlt a fotelban. „Tudja, mi a baj a definíciókkal?"

„Hogy az élet nem definíciókból áll. Az élet káosz. És ön... ön próbál rendet teremteni a káoszban azzal, hogy mindent kategóriába helyez."

„És ez rossz?"

„Nem rossz. Csak… fárasztó."

Victorio elhallgatott.

Az ablakon keresztül egy gondola haladt el. A gondolás énekelt. Victorio hallotta a dallamot, de nem értette a szavakat.

„És mit gondol erről a mondatról?" — Elisabeth témát váltott. „A nevek elfelejtése egyfajta távolságtartás."

Victorio feszültnek érezte magát. Chiara elmondta neki. Persze hogy elmondta.

„A távolságtartás nem gyengeség. Hatékony erőforrás-gazdálkodás."

„Érdekes megfogalmazás. Tehát az emberek… erőforrások?"

„A jogi értelemben mindenki az."

„De most nem jogi értelemben beszélünk."

Victorio elhallgatott.

Előrehajolt.

„A valóság az, hogy az emberek csereszabatosak. A nevek csak címkék. Mindegyikük egy fejezet, egy bekezdés."

Elisabeth hallgatott. A jó pszichológus tud hallgatni. A rossz állandóan beszél.

„És miért felejti el a neveket, Victorio?"

A kérdés egyszerű volt.

A pszichológusok mindig így csinálják: elvonatkoztatnak, aztán váratlanul személyessé válnak. Mint amikor egy képen hirtelen felismered önmagad.

„Mert minek jegyezném meg arra a kis időre?

„És nem vágyik arra, hogy valaki több legyen, mint egy név?"

„A vágy egy veszélyes dolog, doktornő. A vágy az, ami miatt az emberek rossz döntéseket hoznak. Én inkább a logikában hiszek. Azok legalább kiszámíthatóak."

„De az ember nem egy jogi rendelet, Victorio. Az ember egy bonyolult rendszer – érzelmekből, emlékekből és félelmekből. Néha a félelmek azok, amik a leginkább irányítanak minket."

Az idő gyorsan telt, a kérdések és a defininicók egymást váltották.

Egy idő után Victorio felállt.

„Sajnos mennem kell. Egy ügyfél vár rám. Ez sokkal kézzelfoghatóbb probléma, mint a lelkem kusza szálai."

„A Bellini-ügy" – mondta Elisabeth – minden híradásban benne van.”

Victorio bólintott.

„Sok sikert kívánok hozzá. És gondoljon arra, amit mondtam. Néha a legkézzelfoghatóbb problémák is a lélek mélyén gyökereznek."

Elmosolyodott. „Jelentkezzen, ha folytathatjuk. Nekem is élvezet a definíciókkal való beszélgetés."

III.

Victorio kilépett a rendelőből

Megállt egy pillanatra.

Lehet, hogy Chiara mégsem tévedett?

Nem. Valószínűleg nem tévedett. A jó asszisztensek sosem tévednek – ezért nem engedhetjük meg nekik, hogy irányítsák az életünket.

A GYILKOSSÁG HELYSZÍNE

Victorio az irodájához ért, ahol már Chiara várta. A nap lemenőben volt, mikor elindultak a helyszínre.