KOLLÁR BETTI

A VONZÁS HATALMA

Kollár Betti: A vonzás hatalma

Copyright © 2024 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 279 0 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Mindazoknak, akik érezték már magányosnak magukat.

Szeretném, ha tudnátok, hogy sosem vagytok egyedül.

Minden olvasómnak, aki az első kötetben Ace-nek szurkolt.

Testvéremnek, akit sajnos sosem ismerhettem meg.

ELŐSZÓ

ACE

Azt mondják, két szív, ha egyszerre dobban, az mindenestül felforgatja a világod.

Csak meg kell találnod azt az embert, akinek a szíve ugyanazt a ritmust diktálja, amelyet a tied is.

Szerintem ez nem egészen így van. Tény, hogy amikor rátalálsz arra az illetőre, az életed megváltozik. De nem felbolydul. Sokkal inkább…

Egyszeriben minden a helyére kerül.

1. FEJEZET

PARIS

2019. november 16., szombat

– Szóval, lefeküdtünk.

A kijelentésem egyszerű ténymegállapításnak hangozhatott, de hogy őszinte legyek, sokkal inkább egy akkor tudatosult felismerés volt.

Megvan az az érzés, amikor felébredsz, és az első pillanatban azt sem tudod, hol vagy? Aztán elkezd derengeni az este, hogy merre jártál, mit csináltál, és hogyan kerültél oda. Így van ez akkor is, ha elutazol, és ismeretlen helyen kelsz fel, meg akkor is, ha többet iszol a kelleténél, és egy idegen ágyban ébredsz.

Aztán csak fekszel, és minden egyes ébren töltött pillanattal újabb és újabb emlék tér vissza az előző napról.

A hátamon fekve bámultam az üres, fehér mennyezetet, amelynek a sarkait fix, hogy nem számoltam meg elalvás előtt.

A szoba reggeli hűvösétől kirázott a hideg, ezért feljebb húztam a szürke paplant. Egy pizsama biztosan sokat segített volna, csakhogy én teljesen meztelen voltam.

Megmozdult alattam a matrac, ahogy a srác, akivel együtt töltöttem az éjszakát, felém fordult, és felkönyökölve lustán végigmért.

– Le, bizony.

Nem ez volt az első alkalom, hogy egy srác mellett ébredtem, de még csak nem is a második. Viszont most nem egy dögös szaktársammal, nem is egy szórakozóhelyen megismert fiúval néztem farkasszemet, hanem Wilder Ace-szel.

Az egyetemünk gazdasági karának hírhedt szívtiprójával, és ami még rosszabb, egy közeli barátom legjobb barátjával.

A tekintetem az arcáról a vállán lévő tetoválásra siklott. Nem ez volt az egyetlen tetkója, amivel megismerkedtem az éjjel, ezért inkább visszavezettem a pillantásom az arcára. Lezserül terpeszkedett az ágyban, mégis úgy tűnt, fejben egészen máshol jár.

Ismét a plafonra emeltem a tekintetemet.

– Félreértesz, kis tigris. Ez nem a boldog tudatosulás, hanem a megbánással teli.

– Mindkettőt jól ismerem – felelte.

A hangjából egyszerre áradt magabiztosság és unalom. Kezdtem érteni, a barátnőm, Sere miért mondta korábban, hogy erről a srácról minden sértés lepereg.

Ők ketten akkor ismerkedtek meg, mikor Sere a nyár végén ideköltözött Traversitybe. Azóta érdekesen alakult a kapcsolatuk, már amennyiben a szó jól leírja azt, amikor fogadást kötsz a helyi rosszfiúval, hogy levakard magadról, aztán randizni kezdesz vele, majd végül beleszeretsz a legjobb barátjába.

És itt jövök a képbe én, aki ezek után ágyba bújt a szóban forgó rosszfiúval.

A tenyerembe temettem az arcomat, és nagy levegőt vettem, hogy összeszedjem magam. Sajgott a csípőm és a fenekem, a számban kellemetlen, keserű ízt éreztem.

Minél éberebb lettem, annál több kép villant be az éjszaka történtekről. Ahogy Ace az ajtónak döntött. Aztán az asztalnak. Aztán az ágynak.

Megráztam a fejemet, hátha sikerül elhessegetnem ezeket az emlékképeket, és inkább a jelenre próbáltam összpontosítani. Hosszan szívtam be a levegőt, mielőtt az ágy szélére csúsztam.

– Amint a talpam a padlóhoz ér, ez az este meg sem történt – figyelmeztettem Ace-t.

Forgolódni kezdtem, de sehol nem láttam a ruhámat. Ez annyira tipikus! Ruha híján magam köré csavartam a paplant, és a vállam fölött néztem vissza Ace-re.

– Nekem nem okoz gondot – vonta meg a vállát, majd hanyatt feküdt, és összekulcsolta az ujjait a tarkója alatt.

A mozdulat következtében takarója a köldöke alá csúszott. A tekintetem az arcáról a mellkasára vándorolt, ahol most egy újabb tetoválás mutatta meg magát.

A három vízszintes fekete csíkot bámultam, de ahogy a többi tetkójáról, úgy erről sem tudtam, mit jelenthet, mert nem sokat beszélgettünk az éjjel. Sem úgy általában…

Még mindig a csíkokat néztem. Arra tippeltem, hogy a gimi óta tartó szoros barátságukat szimbolizálhatta Rhett-tel és Cage-dzsel, ami pont tegnap este csúszott igen válságos helyzetbe.

Az az igazság, hogy az éjszakának távolról sem az Ace-szel való egymásba gabalyodásunk volt a legváratlanabb momentuma.

Rhett szülinapját ünnepeltük, laza, kis létszámú buli volt kilátásban a Weatherford-birtokon, Rhett szülőházában.

Az este jól indult, beszélgettünk, táncoltunk, ajándékoztunk. Akkor kezdtek rossz irányba indulni az események, miután Cage váratlanul betoppant. Persze, mivel ő Rhett egyik legjobb barátja, rá nyilván mindenki számított, csakhogy nem egyedül jött.

Ugyanaz a lány volt a partnere, akivel az egyetemi gólyabálon keringőzött. De nemcsak Jackie-t hozta magával a buliba, hanem egy őszinte vallomást is, miszerint ők ketten gyerekkori barátok, együtt nőttek fel. Ace és Cage tudtak arról a lányról, akibe Cage a gimnáziumig szerelmes volt, azt azonban nem tudták, hogy ez a lány az a lány. És ha ez önmagában még nem lett volna elég, Jackie még az a lány is volt, aki a nyáron ittas vezetésbe keveredett Serével Kaliforniában.

Sere csak pár hónapja csatlakozott a baráti társaságunkhoz, ezért az estének egészen addig a pontjáig én a balesetről sem tudtam. Tökre érthető, hogy még nem állt készen ezt megosztani velünk.

Viszont itt nem csupán Seréről és Jackie-ről volt szó.

Ace, Rhett meg Cage tíz éve voltak barátok, Cage mégis elhallgatta a fiúk elől a táncpartnere kilétét.

Szóval, igen. Az, hogy ez a szappanoperába illő este végül egy vad, egyéjszakás kalandba torkollott, voltaképpen annyira már nem is nagy cucc.

Ace az éjjeliszekrényén lévő cigisdobozért nyúlt, majd az ajkai közé vett egy szálat. Kipillantott az ablakon.

– Nincs abban semmi hírérték, hogy megfektettem valakit – közölte.

Nem vettem a szívemre a nyers megfogalmazását, hiszen ő pontosan az egyéjszakás kalandjairól volt híres az egyetemen. Számomra sem volt benne semmi újdonság, hogy ágyba vitt valakit, azt az egy apróságot leszámítva, hogy az a valaki ezúttal én voltam.

Még mindig fáztam, ezért szorosabbra fogtam magam körül a takarót, és mély levegőt vettem.

– Nem hiszem el, hogy arra vetemedtem, hogy összefeküdjek veled.

Közönyösen gyújtott rá.

– Ismételgetheted ezt, bébi, de attól még nem fog meg nem történtté válni.

Felfordult a gyomrom a cigiszag és a bébizés kombinációjától.

Már akkor sem kedveltem Wilder Ace-t, mikor még csak mástól hallottam róla, és miután találkoztunk, a mérleg csak még inkább negatív irányba billent. Amióta Sere Rhett-tel járt, esküdött rá, hogy Ace valójában egy nagy szívvel rendelkező jó ember és még annál is jobb barát, de számomra a tény, hogy csak azzal viselkedett így, aki közel állt hozzá, elég kiábrándítónak hatott.

A tekintetem az ágy lábánál heverő ruhákra tévedt. Egy fekete öv, fél pár fekete zokni és egy fekete bokszer. Bár a farmerját meg az ingét nem láttam sehol, nyilvánvaló volt, hogy ő is meztelen a takaró alatt. Sajnos jól emlékeztem rá, milyen nagy érdeklődéssel szabadítottam meg éjjel a ruháitól.

De hogy valami jó is legyen, végre megpillantottam a félvállas kék flitteres ruhámat kikandikálni az egyik fotel alól. A takaró alatt már kellemes meleg lett, ezért egyelőre nem mozdultam.

Nem mintha nekem bármit is jelentett volna ez az éjszaka.

Levert voltam, mert Jeremiah, a srác, aki után hónapok óta epedeztem, mással járt, akit történetesen el is hozott tegnap Rhett bulijába.

Sosem ítélkeztem Ace felett az egyéjszakás hódításai miatt, mert én is szerettem a kalandokat. A kötődést melósnak és bizonytalanságokkal telinek éreztem. Jere viszont a jelek szerint pontosan erre a bonyodalomra vágyott, ráadásul valaki mással.

Mégis mit kellett volna tennem? Valahányszor együtt láttam őket, gombóc nőtt a torkomban. Tegnap este végképp eluralkodott rajtam a fájdalom és tehetetlenség, és egyszerűen nem akartam egyedül lenni.

Ace meg… Hát, ő pont ott volt. És pár koktél után valahogy hidegen hagyott a viselkedése, a külseje viszont annál inkább vonzott.

A homlokába hulló barna tincsek, a sötét, szinte fekete szempár, az a féloldalas, magabiztos vigyor.

Az Így jártam anyátokkal című sorozatban, ami az egyik kedvencem, van egy mondás, miszerint éjjel kettő után semmi jóra ne számíts. Azt kell, hogy mondjam, hiányosnak találom ezt a bölcsességet. Az éjjel egy dolog, de ha még a szíved is fáj, és ittas is vagy, na, akkor aztán tényleg búcsút mondhatsz a jó döntéseknek.

Most, hogy kijózanodtam, nyilvánvalóvá vált, hogy Ace se kezdett volna velem, ha tisztán lát.

Este, miután Cage és Jackie távoztak, Sere mesélt Camnek, Ethannek, Raynek és nekem a nyaráról. Mi, akik nem nagyon ismertük Cage-et, így tudtuk meg, hogy az utóbbi időben folyamatosan becsapta és megvezette a srácokat azzal, hogy úgy tett, mintha a gyerekkori szerelme és a jelenlegi táncpartnere két különböző ember lenne.

Szóval mindezek után Ace sem bírta a nyomást. Sere elmondása szerint ő teljes lényével a barátainak élt, a testvérének tekintette a fiúkat, és ez az árulás nagyon fájt neki. A fájdalmat pedig láthatóan alkohollal és szexszel próbálta enyhíteni.

Kiegyenesedtem, és a ruhámért indultam. Megfordult a fejemben, hogy talán rákérdezek, jól van-e, vagy akar-e beszélni róla, de amilyen gyorsan jött az ötlet, olyan gyorsan el is vetettem.

Úgysem vezetett volna sehova. Nem árult volna el egy kukkot sem, még csak nem is értékelte volna a közeledésemet.

Szó nélkül felkaptam a ruhámat, és a takarót továbbra is magamon tartva belebújtam. A bugyimat nem láttam sehol, és nem igazán szerettem volna tovább maradni, ezért a táskám után kutattam.

Miután a cipőm társaságában sikeresen kihalásztam az ágy alól, az ajtó felé vettem az irányt. Már a szoba közepénél jártam, amikor megtorpantam. Basszus! Ez a Weatherford-ház. Sere és Rhett is itt alszanak, ráadásul pont a szemben lévő szobában.

Nem állt szándékomban hazudni a barátaimnak, de az sem hiányzott, hogy végignézzék, amint szégyenkezve kiosonok Ace szobájából.

– Nincs valami hátsó kijárat? – fordultam vissza, és az ablakra pillantottam. Még mindig a kezemben tartottam a magas sarkúmat, mert egyszerűen nem vitt rá a lélek, hogy belekényszerítsem a lábamat.

Ace a kert irányába biccentett, majd lassan kifújta a füstöt.

– Max, ha kimászol az ablakon.

Oké, végül is ez csak az első emelet. Komolyan fontolóra vettem a lehetőséget, de legnagyobb sajnálatomra az ablak alatt semmilyen terasztetőt vagy ereszcsatornát nem láttam, amire kiléphettem, amin lemászhattam volna. Én már egy medencével is beértem volna, ahova simán kiugorhatok (egyszer csináltam már ilyet), de úgy látszott, ezúttal csak a megalázó folyosói lopakodás maradt.

Már a kilincsen volt a kezem, amikor Ace utánam szólt.

– Ezt itt hagytad.

A bugyim lógott a mutatóujján, és bár sokkal szívesebben settenkedtem volna végig fehérneműben a Weatherford-ház folyosóján, nem akartam megadni azt az örömöt Ace-nek, hogy visszakullogok érte.

– Megtarthatod – feleltem, majd kikémleltem a résnyire nyitott ajtón a folyosóra. Még csak fél nyolc volt, a házban csend honolt, és szerencsére odakint sem láttam senkit.

Egy párduc könnyedségével slisszoltam ki a helyiségből. Végre rám talált némi szerencse is, mert a folyosón rögtön balra következő ajtó egy üres vendégszobába vezetett. Az ágy be volt vetve, ami azt jelentette, nem aludt itt senki. Ami azt jelentette, hogy én aludtam itt.

Ledobtam a táskámat az ágyra, majd a fürdőbe mentem. Jó húsz perc alatt sikerült rendbe szednem magam annyira, hogy úgy nézzek ki, mint aki kiütötte magát az este, és aludt egy nagyot, ne pedig úgy, mint aki a fél éjszaka Wilder Ace-szel hempergett.

A vendégszobából már jóval magabiztosabban léptem ki, majd lelépcsőztem a földszintre. Serét és Rhettet a konyhában találtam, a pultnak támaszkodva kávéztak, és halkan beszélgettek.

– Sziasztok!

– Jó reggelt! – mosolygott rám halványan Sere, majd felém nyújtott egy bögre friss kávét. Rhett édesanyja, Diane nagyon szereti a különlegességeket, legalább húsz különböző ízesítésű kávébabot tart otthon, és a bulik alkalmával mi is meg szoktuk kóstolni ezeket.

– Köszi. Ez most életmentő – hálálkodtam.

Leültem velük szemben az asztalhoz, és beleszagoltam a bögrébe. Az illatából ítélve valamilyen málnás-csokoládés összeállításra tippeltem, ami nagyon bejött. Már többször is gondoltam rá, hogy én is beszerezzek valamilyen különlegesebb ízt, de nem jutottam el a gyakorlati megvalósításig.

Átvettem Rhett-től a tejesdobozt, de mielőtt felöntöttem volna a feketét, még nyomtam két édesítőt a bögrémbe. Amennyi tejjel és édesítővel iszom a kávét, az sem biztos, hogy megérné különleges ízekkel próbálkozni.

– Nem is tudtam, hogy itt maradtál. Azt hittem, hazamentél Cammel és Ethannel – tűnődött Sere.

Görcsbe rándult a gyomrom, de nem hagytam, hogy kiüljenek az arcomra az érzelmeim. Az este egy bizonyos pontjáig valóban úgy volt, hogy a baráti társaságunk másik párjával megyek haza, de végül máshogy alakultak a dolgok.

– Jó nagy káosz volt. Az egyik vendégszobában aludtam – hazudtam. A mellébeszélés kicsi korom óta jól megy, de ettől még nem vagyok rá büszke. Ahogy az éjszakára sem.

Sere ezzel annyiban is hagyta a dolgot, Rhett viszont olyan tekintettel méregetett, mint aki egyenesen a vesémbe lát. Önkéntelenül is összébb húztam magamat, mintha ezzel elmenekülhetnék a kutakodó pillantása elől. Pontosan tudta, hogy nem mondtam igazat.

Vártam, de nem szólt semmit, ami azt jelentette, rám bízza a dolgot. Megkönnyebbülten kavargattam a tejeskávémat. Feltett szándékom volt mindent elmesélni Serének, csak éppen nem most azonnal.

– Jól vagytok amúgy? – kérdeztem.

Nem mondanám, hogy teljesen átláttam a tegnap este történteket, azt viszont tudtam, hogy sok mindenki sérült nagyon rövid idő alatt. A többség inkább lelkileg, de Rhett jobb kezének vöröslő bütykei arról árulkodtak, hogy akadt, aki testileg is.

Cam, Ethan, Ray és én még első évben barátkoztunk össze, amikor az egyik szemináriumon egy csoportba osztottak minket. Cam meg Ethan pszichológia szakra járt, míg Rayjel mi infóra, de a közös szabválnak köszönhetően összeismerkedtünk.

Rhett valamivel később, a Feneketlen-tó étteremben találkozott a fiúkkal. Mindhárman pincérként melóztak Rhett nagybátyjának vendéglőjében, és miután kiderült, hogy szeret kártyázni, Ethan meg Ray meghívták a pókerestjeinkre.

Rhett-tel két éve voltunk barátok, de ez idő alatt hamar nyilvánvalóvá vált, hogy imádja a rendet, a tisztaságot és az őszinteséget, ellenben utálja a tömeget, a hazugságokat és az erőszakot. Ennek fényében, amikor tegnap behúzott egyet az egyik legjobb barátjának, Cage-nek, mondanom sem kell, eléggé meglepődtünk. Akkor még nem is tudtuk, miről van szó, de azt biztosra vettem, hogy nagyon komoly lehet az ügy, és Rhett dühe is, ha ilyesmire vetemedett.

– Próbáljuk felvenni a fonalat – válaszolta Sere, miközben óvatosan a barátjára pillantott.

– Amit a jelek szerint már nagyon régen elvesztettünk – morogta Rhett.

Figyeltem, ahogyan Sere finoman megérintette a fiú kezét a pulton, és összekulcsolták az ujjaikat. Egymásba kapaszkodtak, és az járt a fejemben, hogy minden rossz ellenére, amivel este szembesültek, mennyire örülök, amiért egymásra találtak.

Rhett szinte azóta odavolt Seréért, hogy a lány betette a lábát a városba. Serének több időbe telt rájönni az érzéseire, de náluk „az ellentétek vonzzák egymást” mondás értelmet nyert.

Már épp azon voltam, hogy kicsit részletesebben rákérdezzek az este történtekre, amikor Ace besétált a konyhába.

– Szép jó reggelt!

A hangja csöpögött a gúnytól, és egy szál fekete alsón kívül semmit nem viselt.

– Haver! – takarta el a szemét Sere méltatlankodva.

– Wild – szólította meg higgadtan Rhett.

– Nem találtam a ruháimat – vonta meg a vállát Ace, whiskyt öntve a kávéjába.

Emlékeim szerint én hajigáltam el őket, miután egyenként lerángattam róla mindet az éjszaka, de ezt a kis infót inkább megtartottam magamnak.

– Szerintem kevesebb whiskyvel is finom lenne – jegyezte meg Sere, kikukucskálva az ujjai közül.

– Beszéljünk, okés? – szólította meg a barátját Rhett.

Az ő hangja kedvesen és megértően csengett, miközben elhagyta a konyhát. A meztelen egyéjszakás kalandom szó nélkül, a whiskys kávéját szorongatva követte.

A gondolataimba temetkezve pillantottam Serére. San Diegóból költözött ide, az ottani egyetemen ismerkedett meg Cage gyerekkori barátjával, Jackie-vel. A nyáron azonban az egyik buli után ittasan vezette haza Jackie kocsiját, és balesetet okoztak. Szerencsére senkinek nem esett komoly baja, de a jogi következmények eltörpültek az érzelmi sérülések mellett. Jackie kivonta magát az esetből, a bíró apa eltussolta a lánya ügyét, és úgy intézte, hogy Sere vigye el a balhét. Ez az eset végképp betett Sere rendőr apjának, a szülők elváltak, és Sere ideköltözött Traversitybe az anyukájával.

Ide, ahol Cage lakott. Cage, akiről Sere nem tudta, hogy ismerte Jackie-t, míg a fiú meg nem jelent vele az első táncpróbán.

Azonban Sere sztorija annak a bizonyos éremnek csak egyik oldala volt. Cage nemcsak eltitkolta Jackie valódi kilétét, hanem arról is hónapok óta hazudott a legjobb barátainak, hogy mivel és kivel tölti az idejét. Amennyire ráláttam az eseményekre, Rhettet nyilván a Serével összefonódó szál is dühítette, míg Ace-t inkább az zaklatta fel, hogy Cage az utóbbi időben mennyire nem volt hozzájuk őszinte.

Ace jellemzően elég nemtörődöm alak (kivéve, ha a barátairól van szó), épp ezért azt látva, hogy így kifordult magából, csak még jobban aggódtam Seréért.

– Jól vagy? – kérdeztem meg újból.

– Nem tudom – sóhajtott Sere. – Cage tegnap sok mindent mondott Ace-nek, és szerintem tényleg nem akart ő rosszat, érted? Ez benne a nehéz. Segíteni akart Jackie-nek továbblépni, de közben meg szerette volna óvni a barátait, ezért nem volt velük őszinte. Nem akarta, hogy titkolózniuk kelljen előttem, és azt sem, hogy kitudódjon a múltam. – Szomorúan csóválta meg a fejét. – Szerintem Cage nem rossz ember, csak ezt baromira elcseszte.

Nem sűrűn hallottam őt káromkodni. Persze erre egyszerűen nem volt jobb szó.

Lázasan törtem a fejemet, mit mondhatnék neki, ami segít. Jöhettem volna olyan elcsépelt dumákkal, hogy „minden rendben lesz”, meg hogy „semmi baj, rám számíthatsz”, de úgy éreztem, inkább figyelemelterelés kellene.

– Lefeküdtem Ace-szel – bukott ki belőlem az első dolog, ami eszembe jutott.

Elkerekedett a szeme, és kicsúszott az ujjai közül az édesítőszer-adagoló. Utánakapott, de nem elég gyorsan.

– Mit csináltál? – kérdezte hitetlenkedve.

– Az éjszaka… – Fogtam a dobozkát, és zavartan babráltam a címkéjét. – Nem a vendégszobában aludtam. Hanem Ace ágyában.

Nem felelt, ezért tétován pillantottam fel, hátha le tudok olvasni valamit az arcáról. Már épp kezdtem volna magyarázkodni, de akkor kitört belőle a nevetés. Nem értettem, mi lehet olyan vicces, de annak szívből örültem, hogy nevetni láthatom.

– Bocsi – tartotta a szája elé a kezét, de még mindig vigyorgott. – Csak ti ketten… Csoda, hogy még egyben a ház.

Egyetértően koppintottam az asztalra.

– Most mondd meg!

Kíváncsian hajolt közelebb a pultsziget felett.

– És jelentett valamit?

– Dehogy! – vágtam rá. – Ki voltam bukva Jere miatt, Ace meg Cage miatt és… – Széttártam a karom. – Hát, csak így alakult.

Megkönnyebbülten eresztettem le a vállamat. Nem akartam titkolózni Sere előtt. Ő és Cam állnak hozzám a legközelebb, és az ilyen afférok szándékos elhallgatása aligha fér bele egy szoros barátságba.

– Értem. – Sere ismét elvigyorodott, és lehalkította a hangját. – És jó volt?

Grimaszolva viszonoztam a pillantását.

– A „gyakorlat teszi a mestert” mondás értelmet nyert az éjszaka – vallottam be kelletlenül.

És akkor még enyhén fogalmaztam. A helyzet az, hogy életemben nem volt még részem ilyen szenvedélyes és vad éjszakában, mégsem éreztem jól magam tőle. Nem lett ettől különleges vagy olyasmi, amire újra vágytam volna.

Nem akartam erről többet beszélni, ezért inkább arról kérdeztem Serét, vajon miről dumálhatnak a fiúk.

Az arca elkomorult.

– Rhett attól tart, hogy Ace magát fogja okolni a történtek miatt.

– Ezt hogy érted? – pislogtam.

– Tudod, Ace bármeddig elmenne a barátaiért. Rhett elmondása szerint most azt gondolja, ha jobb barátja lett volna Cage-nek, akkor Cage bizalmasabban fordult volna hozzá ezzel az egész dologgal.

– Mi? Hisz tökre nem erről van szó – tiltakoztam, de aztán mégis elbizonytalanodtam. – Vagy mégis?

– Ace magából indul ki – vette át az édesítőt Sere, és letette a kávégép melletti tálcára. – Neki a barátai a mindene, és úgy érzi, tehetett volna többet is Cage-ért.

Tehát Ace nem csupán azért volt annyira rosszul, mert fájt neki Cage árulása, hanem magát is hibáztatta azért, hogy Cage erre vetemedett. Ez valahogy annyira… Érzékeny.

Nevetségesnek találtam, hogy pont ez a jelző jutott eszembe Wilder Ace-ről. A srácról, akinek megvolt a fél gazdasági kar, és aki egy tüzes éjszakánál sosem ígért többet a nőknek. Egyszer még egy cikk is megjelent róla a városi lap bulvárrovatában, amiben az egyik kalandja érzelmi analfabétának nevezte.

Legszívesebben felnevettem volna, ám egy hang sem jött ki a torkomon. Némán meredtem a márványpulton végigfutó arany csíkokra, és Sere szavain tűnődtem.

Amikor a fiúk pár perccel később visszatértek a konyhába, Ace már egy fokkal kevésbé volt pucér. Fekete melegítőnadrágot húzott, olyan hanyagul alacsonyra tolva a csípőjén, hogy egy csíkban kilátszott az alsója. Senki nem tett megjegyzést, amiért még mindig félmeztelenül és mezítláb császkál, és arra sem, hogy ismét alkohol került a poharába.

Elszakítottam róla a tekintetemet. Úgy éreztem, eljött az ideje, hogy magukra hagyjam őket, ezért feltápászkodtam, és miután megöleltem Serét és Rhettet, hazaindultam.

Elhagytam a Weatherford-házat, és vele az egyéjszakás kalandom összes emlékét.

2. FEJEZET

ACE

2022. április 18., hétfő

Már az előszobában jártam, épp léptem ki a papucsomból, amikor megszólalt a telefonom.

Nyolcra beszéltük meg a találkozót az egyetemi cimboráimmal, úgyhogy még bő húsz percem maradt odaérni. Az volt a terv, hogy összeülünk a belváros egyik pubjában, a Dark ’n’ Stormyban, ahol egyetem alatt pultosként dolgoztam.

Egy ideje már nem láttam a srácokat, és hiányoztak ezek az esték. Mióta lediplomáztunk, mindannyian kiléptünk a nagybetűs életbe, és a legtöbbünk komolyabb dolgokban is érdekelt lett. Más-más munkahelyekre kerültünk, új emberekkel ismerkedtünk meg, többek családot is alapítottak, de nekem azért maradt igényem ezekre az egyetemi cimborálásokra.

A probléma csak az volt, hogy szinte sosem sikerült olyan időpontot találni, ami mindenkinek, de tényleg mindenkinek megfelelt volna. Esküszöm, huszonöt felett nehezebb összehozni egy tízfős találkozót, amire mindenki ráér, mint első nekifutásra max pontosra írni egy közgázvizsgát. Ma este például Rhett nem ért rá, de a többiek már nem akarták tovább húzni a találkozót.

Előhalásztam a farmerom zsebéből a mobilomat, és a fülemhez emeltem.

– Szia, Sere! Hogy telik a páros tavaszolás? – érdeklődtem, miközben a falnak támaszkodva belebújtam a sneakerembe. A telefont az államhoz szorítottam, majd lehajoltam, hogy bekössem a cipőmet.

– Szia, Vész! – köszönt Sere. – Köszi, igazából itt minden oké, de Paris nem igazán mondhatja el magáról ugyanezt. Szakítottak Jerével.

Megtorpantam. Az, hogy rögtön ezzel az infóval indított, azt jelentette, nem azért hívott, mert a páros kiruccanásukról akart mesélni. Két napja utaztak el négyesben Ethannel és Cammel kilenc napra, mert télen, az ünnepek alatt nem tudtak hosszabb szabit kivenni.

Elengedtem a cipőfűzőmet, és kiegyenesedtem. Sere kijelentése egészen új megvilágításba helyezte az estémet.

– Nem az volt a terv, hogy együtt mennek Európába?

Jere néhány héttel ezelőtt állást kapott Párizsban, és mivel Parisszel jegyben jártak, úgy határoztak, együtt költöznek ki. Akadt pár tippem, mi történhetett, de találgatás helyett inkább hagytam, hogy Sere beavasson.

Csendesen válaszolt.

– Paris meggondolta magát. Ne haragudj, tudom, hogy szabin vagy, de nagyon hálásak lennénk, ha be tudnál nézni hozzá valamikor. Tudod, csak kizökkenteni kicsit – kérte. – Mondjuk, elmesélhetnéd neki a kacsaszájas sztoridat.

Sere halkan kuncogott a vonal másik végén, mire én is elmosolyodtam.

– Az rögtön jókedvre derítené, mi?

– Egy kis időre biztosan – értett egyet.

Leeresztettem a vállamat, és leültem a padlóra. Az előszobaszekrényben volt ugyan egy ülőhellyé alakított rész, de okkal választottam a parkettát. Kényelmesen kinyújtottam a lábamat.

Django, a labrador-cane corso keverék kutyám boldogan kocogott mellém, annak reményében, hogy ha abbahagytam a készülődést, bizonyára meggondoltam magam, és inkább itthon maradok.

Leült a jobb oldalamra, mire a másik kezembe vettem a telefont, és megsimogattam a fejét. A koromfekete kutyám nem kis termetű, egymás mellett ülve pont egy magasságba került a fejünk.

Másfél éve, mikor Sere és Rhett úgy döntöttek, összeköltöznek, én egyedül maradtam a lakásban. Szívből örültem a boldogságuknak, de mióta Cage is komoly kapcsolatba bonyolódott, előfordult, hogy magányosnak éreztem magam.

Sosem voltam az a kiskedvences típus, és Django előtt egyszer nem fordult meg a fejemben, hogy állatot tartsak.

Aztán egy évvel ezelőtt éppen a menhely egyik önkéntesével randizgattam. Egyik nap munka után érte mentem, és amíg vártam, benéztem a telepre.

A menhelyet vezető házaspár szinte azonnal lecsapott rám, aminek az lett az eredménye, hogy hirtelen ötlettől vezérelve örökbe fogadtam az akkor hároméves Djangót, aki senkinek nem kellett.

Piper és Bruce már húsz éve üzemeltették a menhelyet, és sok mindent meséltek. Például, hogy az oda érkező emberek többsége kölyökkutyára vágyik, aki kellőképp cuki, és olyanra nevelhetik, amilyenre akarják. Ezzel szemben az idősebb kutyák ritkán kerülnek már gazdához, és minél korosabbak, a gazdisodási esélyük annál kisebb.

Mivel nekem nem hiányzott a pisis-kakis kölyökkutyakorszak, és egyáltalán nem azért akartam kutyát, hogy tutujgathassam, hálás voltam az idősebb, érettebb és már igen jól nevelt állatért.

Első pillanattól fogva passzoltunk egymáshoz. Rögtön megfogott a neve, hisz az egyik kedvenc filmem főhőséről kapta, és a gyönyörű, koromfekete szőre. Nem sokat haboztam, még aznap aláírtam a papírokat, és hazahoztam. Annyira izgatott voltam, hogy meg is feledkeztem Sharonról, akivel randim lett volna.

Bár semmit nem tudtam a kutyákról, hamar összeszoktunk. Djangónak nem voltak különösebben nagy igényei, szeretetre vágyott, és nagyon értékelte, hogy magammal hoztam. Piper szerint mielőtt a menhelyre került, sokáig kóborolhatott. Bántalmazásnak nem találták nyomát, csak nagyon le volt gyengülve. Talán elszökhetett otthonról, vagy csak kitették, mert nem akartak többé gondoskodni róla.

Hamar rá kellett döbbennem, hogy egy háziállat sokkal több időt és energiát igényel, mint gondoltam, ráadásul hatalmas felelősség is. De egyáltalán nem bántam.

Django nem várt módon forgatta fel az életemet: oktatóvideókat kezdtem nézni, beiratkoztunk a helyi kutyasuliba, megtanultam, hogyan kell foglalkoznom vele, játszottunk, napi szinten lejártunk a parkba, más kutyákkal és gazdákkal ismerkedtünk.

Egyik hétvégén ellátogattunk a Sepulture-tó melletti erdőbe is, hogy szaglászhasson kedvére, de nem volt hajlandó bemenni a fák közé. Félt, én pedig nem erőltettem.

Piper időnként felhívott, és érdeklődött, hogy állunk. Minden kutyát számontartanak, hogy jól megy-e a soruk az új otthonukban, és a gazdiknak nincs-e szükségük segítségre. Mikor elmeséltem az erdős esetet, azt mondta, Django talán azért félt, mert túl sokáig kóborolt a fák között, mielőtt idetalált.

Nem vagyok akkora kiránduló, mint Rhett, úgyhogy csak megsimogattam Djangót, és megmondtam neki, ha nem akar a fák közé menni, akkor többet nem megyünk.

Az erdőt leszámítva nem zavarja sok minden. Eleinte bizalmatlannak tűnt az idegenekkel szemben, de ahogy telt az idő, nyilvánvalóvá vált számomra, hogy bizony a kutyám pont olyan társaságkedvelő, mint amilyen én is vagyok. De nem ez az egyetlen, amiben hasonlítottunk. Néha meglehetősen akaratos, és sosem habozik őszintén kifejezni a gondolatait.

Újra és újra elcsodálkozom, mennyire önzetlen. Hogy a szeretete, a hűsége és az odaadása szinte feltétel nélküli.

Ismét elengedtem a telefont, és a vállammal szorítottam a fülemhez. Folytattam a cipőkötést, amit Django nem vett jó néven. Nem nyüszített, és nem lopta el a másikat, csak megrovóan nézett rám. Ez nagyon megy neki. Bocsánatkérően vakartam meg a füle tövét.

Sere folytatta.

– Ja, és légyszi vigyél neki túrós-málnás sütit az Ébresztő!-ből. Azt imádja.

Még nem is egyeztem bele, hogy elmegyek, de ismer, biztosra vette, hogy úgysem mondok nemet.

Miután végeztem a cipőfűzővel, kihúztam magam.

– Nagyon köszönöm! – Sere érezhetően elkomorult. Tudtam, hogy aggódik a legjobb barátnőjéért, pont ezért döntöttem úgy, hogy változtatok az esti programomon. – Felajánlottuk, hogy hazautazunk, de hallani sem akart róla.

– Nem lep meg. Köszi, hogy hívtál, szerzek sütit. Ti meg érezzétek jól magatokat! – búcsúztam, majd bontottuk a vonalat.

Visszadugtam a zsebembe a telefont, és elmerengve dőltem hátra. Egyik kezemmel az előszoba padlóján támaszkodtam, a másikkal a gondolataimba temetkezve simogattam Djangót.

Sere ugyan nem mondta, de magamtól is rájöttem: Parisnek egy barátra van szüksége. És ha valamit meg tudtam adni neki, akkor pontosan ezt.

3. FEJEZET

PARIS

Újabb összegyűrt, taknyos zsepigalacsin landolt a szoba sarkában, a kukától vagy egy méterre.

– Basszus! – bosszankodtam, amiért nem voltam képes beletalálni. A labdasportok már a gimiben sem voltak az erősségeim, de ez a hiányos képesség láthatóan mindenre kiterjedt, ami kicsit is gömb alakú.

A lehalkított tévében A született feleségek ment, én pedig melegítőben kucorogtam a kanapén, és bőgtem. Arra gondoltam, jobb lenne A született szingliket nézni, mert attól még nyomorultabban érezhetném magam.

Egész éjjel fent voltam, és álmatlanul forgolódtam. Ha valaki Párizsba készül, a repülést megelőző este akár jogosan is érezheti így magát, csakhogy én nem izgatott voltam, hanem feszült.

Már napok óta nem vettem tudomást a gyomromban egyre növekvő rossz érzésről, mert rettegtem attól, mi lesz, ha szembenézek vele. Amikor ma reggel Jere elment, a lábaim megadták magukat, a padlóra rogytam, és sírtam. Nem tudom, mennyi idő telhetett el. Akkor tápászkodtam csak fel, mikor már fájt az arcom, és úgy éreztem, kiszáradt a szemem. A hálószobába vonszoltam magamat, és elaludtam.

Beesteledett, mire felébredtem. A sötét szobában egyetlen tétova pillanatig azt hittem, minden rendben. Jere után nyúltam, de az ágy másik fele üres és hűvös volt.

A nappaliban egymásra halmozott dobozok néztek vissza rám, arra emlékeztetve, hogy ki kellene csomagolnom.

Kinyitottam egy üveg vörösbort, majd elkezdtem a dobozokat átvonszolni abba a helyiségbe, amit dolgozószobaként használtunk. Csak el akartam őket tüntetni a szemem elől, de sokkal hamarabb elfáradtam, mint hogy végeztem volna vele.

Így kötöttem ki a kanapén.

Nem akartam felzaklatni a barátaimat, hiszen azért utaztak el, hogy pihenhessenek. Újabb és újabb üzenetek futottak be tőlük, hogy sikerült-e felszállnunk, milyen kaját kaptunk a repülőn, és így tovább.

Szóval úgy egy órája szántam rá magamat, hogy megcsörgessem a legjobb barátnőmet.

– Akarod, hogy hazamenjünk? – kérdezte Sere aggódva a vonal másik végén.

– Dehogy, élvezzétek a páros utatokat! – ráztam meg a fejemet, bár ezt ő nem láthatta. – Nem azért hívtalak, hogy iderángassalak titeket, csak nem akartam addig titkolni, míg hazaértek.

– Sajnálom, Paris – fejezte ki az együttérzését Cam.

– Köszi. De érezzétek jól magatokat! Higgyétek el, jót tesz nekem most egy kis egyedüllét!

Valójában jelenleg éppen erre vágytam a legkevésbé. A lakás úgy kongott az ürességtől, akár a mellkasom. De ha a társaságnak az lett volna az ára, hogy Sere, Cam, Ethan és Rhett otthagyja a már hónapokkal korábban eltervezett Mackinac-szigeti útjukat, akkor inkább voltam egyedül.

Végtére én úgyis pontosan ugyanilyen takaróba bugyolált szerencsétlenség leszek egy hét múlva is, amikor hazajönnek. Addig meg majd túlélek valahogy. Megérdemlik a pihenést, és a világért sem fosztottam volna meg őket tőle.

Lepillantottam a túlméretezett fekete pólómra, amin az Informatikus vagyok, nem varázsló felirat díszelgett. Elnehezedett a mellkasom. Jere pólója, amit itthagyott.

Még csak tizenkét órája ment el, de jobban hiányzott, mint valaha. Ez nem olyan, mint amikor túlóra miatt későn ért haza, vagy mikor pár napra elutazott munkaügyben. Mert tudtam, hogy nem jön vissza.

A becsomagolt dobozok gúnyosan néztek ki rám a dolgozószoba nyitott ajtaján keresztül. Korábban abban maradtunk Jerével, hogy első körben csak a legfontosabbakat visszük magunkkal, a nyáron úgyis hazalátogattunk volna egy kicsit hosszabb időre.

Pislogás nélkül meredtem ismét a borfoltos felsőre. Legalább volt valamim Jerétől, ha már a gyűrűmet visszaadtam. Jegygyűrűt pólóra cserélni nem valami kielégítő, senkinek sem ajánlom.

Lesöpörtem a kedvenc savanyú gumicukrom maradványait a mellkasomról, és oldalra fordulva a párnámba fúrtam az arcomat.

Mikor Jerének három héttel ezelőtt felajánlották álmai állását Párizsban, egy sor nagyon nehéz döntés várt ránk. Elfogadja, és elmenjen, elfogadja, és vele tartsak, vagy visszautasítsa, és maradjunk.

Minden eshetőséget végigvettünk, mérlegelve, hogy melyikünknek mi a fontos, és főleg azt szem előtt tartva, hogyan maradhatnánk együtt. Egészen tegnap estig úgy volt, hogy én is vele megyek, de minél közelebb kerültem az induláshoz, egyre erőteljesebben kínzott az érzés, hogy nem jól döntöttem.

Nekem itt van az életem. A barátaim, a családom és ez a vidék, ahol felnőttem. Eleinte azt gondoltam, itt tudom hagyni, mert Jerét még jobban szeretem, ám mikor indulni kellett, egyszerűen nem bírtam magam rávenni.

Megértettem a döntését. Megértettem, mit jelent neki ez a munka, ez a lehetőség, és hogy az utolsó pillanatban fújtam le a költözést. Megértettem, hogy ő mindenképp elmegy, de egy részem mégis sóvárgott, hogy egyszer csak megjelenjen az ajtóban, hogy meggondolta magát, és inkább itt marad.

Az ajtóra siklott a tekintetem, de nem történt semmi. Minden egyes perccel csökkent a valószínűsége, hogy betoppan, hiszen a gépe már tíz órája felszállt. Egyetlen ábrándba kapaszkodtam, egy utolsó reménysugárba, amiről a lelkem mélyén pontosan tudtam, hogy nem létezik.

Elfordítottam a tekintetemet az ajtóról, és az üres gyűrűsujjamat bámultam.

Fél évvel ezelőtt, amikor megkérte a kezemet, habozás nélkül igent mondtam. A kedvenc reggelizőnknél voltunk, az Ébresztő!-ben, egy kellemes kis vasárnap délelőtt. Imádtuk ott indítani a vasárnapokat, ezt a rutint csak vészhelyzetben hagytuk ki. Jere külön arra az alkalomra készíttetett nekem egy sütihegyet, majd letérdelt elém, és megkért, hogy menjek hozzá.

Automatikusan elindult a következő epizód a Disney+-on, ezért feljebb húztam a fehér polártakarómat, hogy kellően bevackoljam magamat a kanapéba. Az volt a tervem, hogy addig bámulom a tévét, míg el nem nyom az álom, de alig telt el öt perc a részből, amikor csengettek.

A szívem kihagyott egy ütemet. Rohantam az ajtóhoz. Elbotlottam a szőnyeg sarkában, és beütöttem a lábamat a komódba, de nem érdekelt. Torkomban dobogó szívvel téptem fel az ajtót.

Fájdalmasan hasított belém a csalódottság. A szívverésem lassult, a lábujjam sajgott. Mégis mire számítottam?

Az ajtóban álló, meglepetten pislogó Ace-t bámultam, miközben végleg elillant minden reményem. Jere felszállt arra a gépre, és Európába utazott.

Szorosabbra fogtam a pokrócot, és összepréseltem az ajkaimat.

– Hallom, szakítottatok – szólalt meg Ace, a hangja együttérzően csengett.

Lemondóan fújtam ki a levegőt.

– Azt ne mondd, hogy te vagy a felmentő sereg.

– De bizony. Hoztam sütit és whiskyt – tartotta fel a papírzacskót és az üveget.

– Milyen süti?

– Túrós-málnás. – Pont olyan fejjel nézett rám, mint akinek megmondták, hogy ez a kedvencem.

– Na jó. – Elléptem az ajtóból, és beengedtem a lakásba.

Szó nélkül besétált, ledobta a cipőjét az előtérben, és máris kényelembe helyezte magát a kanapé előtt, a padlón.

Követtem a tekintetemmel. Miután egy éve lediplomázott a mesterképzésen, rövidebbre vágatta a haját, és nem festette többé szőkére a felső tincseket.

Persze azért annyira sokat nem változott. Továbbra is állandóan feketében járt, megtartotta féloldalas vigyorát meg a város szívtiprója címét is.

Nem volt semmi megdöbbentő abban, hogy zokniban az üres nappali közepén terpeszkedett, hiszen nem először járt itt. Közös barátaink révén rendszeresen egy társaságban töltöttük az időt, voltak itt vacsorapartik és társasozós estek is.

Becsuktam az ajtót, és kimerülten nekidőltem. Meg voltam győződve arról, hogy ha adott a srác, akit szeretek, akivel együtt akarok lenni, és akivel összepasszolunk, akkor helyénvaló a közös jövőnket tervezgetni. Hogy az nem egy ábránd, hanem a valóság. Csakhogy a valóság szeret beleszólni a dolgokba, és még jobban szeret mindent tönkretenni.

Három pohár borral ezelőtt talán még reálisabban láttam a történteket. De szakítás után a reményvesztettség az alapállapot. Kilátástalanság. Elveszettség.

Visszacsoszogtam a kanapéhoz, és bevackoltam magam a takaró alá. Egy pohár whisky után még nyomorúságosabban éreztem magam. Képtelen voltam megszabadulni attól a fojtogató érzéstől, hogy rossz döntést hoztam. Hagytam, hogy Jere elutazzon a világ legromantikusabb városába. Nélkülem.

Rosszabbnál rosszabb gondolatok kavarogtam a fejemben, csak úgy özönlöttek a semmiből a kétségek.

Vele kellett volna mennem. Hisz szeretem őt! És egy kapcsolat kompromisszumokkal jár. Úgy zúdult rám a felismerés, akár egy hidegzuhany. Én csak… csak gyáva voltam?

Görcsbe rándult a gyomrom, de nem az alkohol jelezte, hogy szeretne kiszabadulni onnan. A whiskys poharat szorongató kezem megremegett, mire a padlóra löttyent egy kicsi a borostyánszínű folyadékból. Nem számított. Semmi sem számított.

Jerét akartam. Annyira hiányzott! A biztonságot adó ölelése, az ismerős, édes illata. Amikor letörtem, mert nem sikerült valami, mindig azt mondta, együtt túl leszünk ezen is.