Lois Lowry

VALAHOL, MESSZE

A mű eredeti címe: Gathering Blue

Copyright © Lois Lowry, 2000

Published by special arrangement

with HarperCollins Publishers LLC.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

Fordította: Csatári Ferenc

ISBN 978-963-324-869-0

ISBN 978-963-324-870-6

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1

– Anya?

Nem jött válasz. De Kira nem is várt. Az édesanyja már négy napja halott volt, és a lány tudta, hogy épp most távozik testéből végleg a lélek.

– Anya – mondta újra csöndesen annak a távozó valaminek. Sejtette, érezte ezt az útrakelést, ahogy az ember az éjszakai szellő susogását érzi.

Most már teljesen egyedül volt. Kira szinte tapintotta a magányt, a homályos, mély szomorúságot.

Itt feküdt az anyja, Katrina, ez a valaha szeretettel és élettel teli asszony. Egy rövid, váratlan betegség után itt maradt a test, Katrina teste, mely egy ideig még fogva tartotta a lelket. Aztán négy napnyugta és négy napkelte múltán a lélek távozott. Jönnek majd a kaparók, némi földet szórnak majd rá, de az éhes éjszakai állatok így is szétmarcangolják majd. A csontok szétszóródnak, elmorzsolódnak, és eggyé válnak a földdel.

Kira gyors mozdulattal megtörölte könnyekkel teli szemét. Most már indulnia kellett. Beledöfte botját a puha talajba, rátámaszkodott, és felegyenesedett.

Fiatal volt még, keveset tudott a halálról. Bizonytalanul nézett körbe. Látott másokat is, akik a halottbúcsúztatás rítusát végezték a hatalmas és rémes szagú Távozás Mezején. Látta Helenát, aki korán született gyermeke lelkét vigyázta. Csak az előző napon érkezett. Az újszülötteket nem kell négy napig őrizni, kicsiny lelkük épphogy megjött, már odébb is állt. Így Helena hamar visszatérhetett a faluba a családjához.

Kirának nem volt többé családja. Sem otthona. A kunyhót, ahol anyjával lakott, felgyújtották. Ezt tették mindig, ha betegség ölt meg valakit. Amíg anyja lelkét vigyázta, a távolban láthatta, ahogy a gyermekkora is az ég felé örvénylik, pernyeként, akár a lélek.

Enyhén megborzongott: félt. Ismerős volt ez az érzés, a félelem hozzátartozott mindannyiuk életéhez. A félelem miatt építettek menedéket maguknak, s gyűjtöttek élelemtartalékokat. Ezért halmoztak fel fegyvereket. Féltek a hidegtől, a betegségtől, az éhségtől. Féltek a vadaktól.

És Kira most félt. A botjára támaszkodva állt, és még utoljára lepillantott az élettelen testre, mely valaha az édesanyja volt.

Kira arra gondolt, hogy újjáépíthetné a kunyhót. Ha találna segítséget, ami valószínűtlen, nem tartana sokáig, különösen ilyenkor, nyár elején, amikor a faágak hajlékonyak, és bőségesen találni sarat a folyó mellett. Kira gyakran megfigyelte, mások hogyan építkeznek, és úgy gondolta, minden bizonnyal tudna építeni valamiféle menedéket magának. Lehet, hogy a kémény meg a falak nem lesznek egyenesek. A tetőt nehéz lesz összerakni, hiszen a rossz lába miatt szinte képtelen mászni. De valahogy meg kell csinálnia. És ha a kunyhó megvan, új életét is elkezdheti.

Két napig ott volt a Mezőn anyjának bátyja, de nem Katrinát őrizte, hanem saját asszonyának, a hirtelen haragú Solorának teste mellett ült némán. És halott csecsemőjük mellett, aki túl fiatal volt még ahhoz, hogy neve legyen. Intettek is egymásnak. De a férfi aztán elment: letelt az ideje a Távozás Mezején. Voltak kölykei, akikről gondoskodnia kellett, még kettő ezen a korán születetten kívül, amelyik Solora halálát okozta. Azok is kicsik voltak még, csak egy szótagos nevük volt: Dan és Mar.

Talán gondoskodhatnék róluk, gondolta hirtelen Kira. Igyekezett elképzelni jövőbeni szerepét a faluban. De ahogy a gondolat megszületett, már tudta is, hogy úgysem engednék. Solora kölykeit majd azoknak adják, akiknek nincs sajátjuk. Az egészséges, erős kölykök után mindenki két kézzel kapott, mert ha rendesen kitanították őket, szépen hozzáadták a magukét a háztartáshoz.

Kira után senki nem fog kapkodni. Soha nem vágyott rá senki, az anyját kivéve. Katrina gyakran elmesélte Kirának az apátlan, kifordult lábú kislány születésének történetét, és azt, hogy ő, az édesanyja, hogyan harcolt azért, hogy életben maradhasson.

– Érted jöttek, hogy elvigyenek – suttogta neki Katrina a történetet esténként a pattogó tűz mellett. – Egynapos voltál, még az egy szótagos neved sem kaptad meg…

– Kir.

– Igen: Kir. Élelmet hoztak nekem, téged pedig el akartak vinni a Mezőre.

Kira megborzongott. Ez volt a dolgok rendje, sőt bizonyos tekintetben még könyörületes dolog is volt, hogy egy tökéletlen, még névtelen gyereket visszaadnak a földnek, mielőtt még igazán elfoglalná testét a lélek, és ember lenne belőle. Mégis megborzongott.

Katrina megsimogatta lánya haját.

– Nem akartak bántani – mondta.

Kira bólintott.

– Nem tudták, hogy én vagyok.

– Még nem is voltál te…

– Meséld el megint, miért mondtál nemet nekik – suttogta Kira.

Az édesanyja sóhajtott.

– Tudtam, hogy nem lesz több gyermekem. Apádat megölték a vadak. Már várandós voltam veled, amikor egy vadászatról nem tért többé vissza. Nem szülhettem hát többet.

– Persze – tette hozzá –, minden bizonnyal kaptam volna gyermeket, egy árvát, hogy felneveljem. De ahogy tartottalak – bár a lelked még meg sem érkezett, és magam is láttam, hogy sohasem tudsz majd futni – a szemed ragyogott. Valamit, valaminek a kezdeményét láttam a szemedben. Azonkívül az ujjaid is hosszúak és jó formájúak voltak…

– És erősek! Erős volt a kezem – tette hozzá Kira elégedetten. Gyakran hallotta ezt a történetet, és mindannyiszor büszkén pillantott le a kezére.

Édesanyja nevetett.

– Úgy markoltad a hüvelykujjamat, hogy nem tudtam szabadulni. Ahogy ezt az erős szorítást éreztem, nem hagyhattam, hogy elvigyenek. Egyszerűen azt mondtam nekik, nem.

– Mérgesek voltak.

– Igen, de én hajthatatlan maradtam. És persze akkor még élt az apám. Öreg volt már, négy szótagos, és jó ideje ő volt a nép vezére, a legfőbb őrző. Tisztelték. De apád is elismert vezér lett volna, ha nem hal meg azon a hosszú vadászaton. Már kiválasztották őrzőnek.

– Mondd meg apám nevét – kérlelte Kira.

Anyja mosolygott a tűz fényében.

– Christopher – mondta. – De hiszen tudod.

– De szeretem hallani. Szeretem, ha mondod.

– Akarod, hogy folytassam?

Kira bólintott.

– Hajthatatlan voltál… – emlékeztette anyját.

– Végül megígértették velem, hogy nem leszel a közösség terhére.

– Nem is voltam, ugye?

– Persze hogy nem. Az erős kezed és az éles eszed kárpótolt a beteg lábadért. Jó és megbízható segítség vagy a szövőpajtában, minden asszony ezt mondja, aki ott dolgozik. És egy görbe lábnak semmi jelentősége sincs, ha az ügyességedhez mérjük. Azok a történetek, amiket a kölyköknek mesélsz, ahogy képeket festesz a szavakból… És fonalból! Azok a hímzések, amiket csinálsz! Nem hasonlíthatóak semmihez, amit valaha láttam.

Katrina nevetett.

– De elég. Nem kéne, hogy hízelegjek. Ne felejtsd el, hogy még mindig csak kislány vagy, gyakran akaratos. Egyébként ma reggel, Kira, elfelejtetted kitakarítani a kunyhót, bár megígérted.

– Holnap nem felejtem el – mondta Kira, és a megemelt fekhelyen szorosan az édesanyjához bújt. Görbe lábát megpróbálta kényelmesebb helyzetbe hozni éjszakára. – Megígérem.

Most nem volt senki, aki segítsen neki. Nem volt családja, és nem volt különösebben hasznos személy a faluban sem. Mindennapi munkaként Kira a szövőpajtában segített, fölszedegette a maradékokat, ám a rossz lába mindenképp csökkentette az értékét mint munkás vagy – esetleg a jövőben – mint asszony.

Való igaz, az asszonyok tényleg szerették a fantasztikus meséit, amiket azért talált ki, hogy a nyugtalan kölyköket lefoglalja velük, és tényleg csodálták az apró hímzéseket, amiket a maradékokra öltögetett. De mindez időtöltés volt csupán, nem munka.

A nap már a Távozás Mezejére vetette a fák és a tövises bokrok árnyékait, késő délután volt. Sokáig maradt itt, hiszen nem is igazán tudta, mihez kezdjen. Összeszedte a bőröket, amelyeken négy éjszakát aludt az édesanyja lelkét őrizve. A tűz helyén már régen csak hideg, fekete hamu volt. A vizesedénye kiürült, és élelme sem maradt már.

Lassan, a botjára támaszkodva elindult az ösvényen, ami visszavezetett a faluba. Pislákolt benne némi remény, hogy talán nem fogják majd ellenségesen fogadni.

A tisztás szélén kölykök játszottak, rohangáltak a mohos talajon. Itt-ott tűlevelek álltak ki a meztelen testükből és a hajukból. Kira mosolygott. Felismerte mindegyiküket. Ott volt az a szőke fiú, anyja barátnőjének gyermeke, emlékezett rá, amikor két nyárral ezelőtt megszületett. Ott volt az a lány, akinek meghalt az ikertestvére; kisebb volt, mint a szőke, alig totyogott, de kacagott és kiabált a többiekkel fogócskázás közben. Verekedtek, egymás felé csapkodtak és rugdostak, kis gallyakat ragadtak, hadonásztak az apró öklükkel. Kira jól emlékezett arra, hogy az ő társai is mindig ilyen játékokat játszottak, mintha a felnőttkor küzdelmeire készítenék fel magukat. Ám ő a rossz lába miatt nem tudott részt venni a játékokban, csak irigyen nézte a többieket.

Egy idősebb gyerek, egy koszos képű nyolc- vagy kilencéves Kirára bámult a bozót aljából, ahol gallyakat gyűjtött gyújtósnak. Matt volt az, Kira barátja. A posványos és barátságtalan Lápföldön lakott, valami kaparó vagy vivő fia lehetett. Zavartalanul szaladgált keresztül-kasul a falun a barátaival, kutyája folyton a sarkában volt. Néha megállt, hogy – mint most is – néhány kisebb munkát elvégezzen némi aprópénz vagy édesség fejében. Kira üdvözölte. A kutya gallyakkal rögzített és levelekkel bebugyolált, törött farka a talajt verte. A fiú Kirára mosolygott.

– Meggyütté’ hát a Mezőrül – mondta. – Milyen vót? Féltél? Vótak szörnyek éjjel?

Kira mosolyogva ingatta a fejét. A fiatalabb, egy szótagos kölyköket nem engedték a Mezőre, érthető volt hát Matt kíváncsisága.

– Nem voltak szörnyek – biztosította őt Kira. – Tüzeltem egész éjjel, az távol tartotta őket.

– Akkó’ Katrina má’ kiszállt a testibül? – kérdezte.

A lápföldiek erősen különböztek a többiektől. Könnyű volt felismerni őket furcsa beszédükről és nyers modorukról. Le is nézték őket. Kira azonban nagyon szerette Mattet.

Kira bólintott.

– Anyám lelke távozott – szólt. – Őriztem, amíg elhagyta a testet. Elszállt, eloszlott, mint a köd.

Matt odajött hozzá. Egy ölnyi rőzsét cipelt. Bánatosan nézett fel Kirára, és fölhúzta az orrát.

– A kunyhód leégett… – mondta.

– Igen – sóhajtott Kira. – És minden elpusztult benne? A keret…? Elégették a hímzőkeretemet is?

Matt összeráncolta a homlokát.

– Próbátam menteni pár dógot, de majnem minden oda. Pedig csak a mamád kapta meg a kórt. Nem úgy nézett ki, mint valami nagy betegség…

Ha olyan betegség ütötte fel a fejét, amely kunyhóról kunyhóra terjedt, és sok áldozatot szedett, elégettek mindent, és hatalmas újjáépítés kezdődött, aminek szinte ünnepélyes jelleget kölcsönzött a dolgos kezek keltette ütemes zaj, ahogy a faszerkezetek oldalát friss sárral kenték be, és módszeresen csapdosták, hogy sima legyen. A szenes szag ott keringett a levegőben még akkor is, amikor az új kunyhók már felépültek.

A mai napban nem volt semmi ünnepélyes. A hangok a szokásosak voltak. Katrina halála semmit sem változtatott az emberek életén. Tegnap még itt volt. Ma már nincs. Megy tovább minden a maga útján.

A fiúval az oldalán Kira megállt a kútnál, és feltöltötte az edényét vízzel. Hangoskodás hallatszott mindenfelől. A pörlekedés pergő ritmusa töltötte meg a falu levegőjét: a kakaskodó férfiak hangos megjegyzései, a szomszédaikkal békétlenkedő asszonyok gúnyolódása, a lábuknál tébláboló gyerekek nyafogása és nyüszítése ismerős hangfolyammá állt össze.

Kira kezét ellenzőként használva hunyorgott bele a délutáni napba, kunyhója helyét kereste. Nagy levegőt vett. Hosszú járás lesz, míg összegyűjti a fát, és kemény munka, amíg kitermeli a sarat a folyóparton. A sarokgerendák nagyon súlyosak.

– El kell kezdenem az építkezést – mondta Mattnek, aki még mindig koszos és sebes karjaiban tartotta a gallyakat. – Akarsz segíteni? Nem unatkoznánk együtt. Fizetni nem tudok, de elmondok egy-két új történetet.

A fiú megrázta a fejét.

– Maj’ kapok a seggemre, ha nem fejezem be a gyűjtést! – szólt, és elindult.

Rövid habozás után azonban megfordult, és így szólt Kirához:

– Hallottam, hogy aszongyák, nem akarják, hogy itt maraggyá’. El akarnak kergetni, most, hogy az anyud meghót. Ki akarnak rakni a mezőre a vadaknak. Aszongyák, vivőket hivatnak, hogy elcipeljenek tégedet.

Kira gyomra összerándult a félelemtől, de a hangja nyugodt maradt. Még többet akart megtudni a kölyöktől, és nem szerette volna, ha az látja rajta, hogy fél.

– Kik azok az ők? – kérdezte.

– Há’ az asszonyok – felelte a fiú. – Hallottam, ott beszélgettek a kútnál. Fadarabokat szedtem, észre se vették, hogy figyelem őket. Aszongyák, kő nekik a helyed. Ahun a kunyhód vót. Karámot akarnak oda, ahun bezárva tarthatják a kölyköket meg a baromfikat, hogy ne legyenek láb alatt folytun.

Kira csak bámult. Bár itt nőtt föl, és jól ismerte a közösséget, hihetetlen volt számára ez a közömbös kegyetlenség. Csak hogy a kölykeiket meg a jószágot bezárhassák, az asszonyok kikergetnék a faluból, és hagynák, hogy a mezőn széttépjék a vadak.

– Ki volt a szószóló? – kérdezte egy pillanat múlva.

Matt gondolkodott. Egyik lábáról a másikra állt, látszott rajta, hogy nem nagyon szeretné magát beleártani az ügybe. De hát barátok voltak. Végül a fiú körbenézett, hogy meggyőződjön róla, senki sem hallhatja őket, majd kibökte, ki az az asszony, akivel Kirának meg kell vívnia a harcot.

– Vandara – suttogta.

Kirát ez nem érte meglepetésként. De a legkevésbé sem könnyebbült meg a hírtől.

2

Kira úgy gondolta, jobb, ha úgy tesz, mintha semmiről sem tudna. Visszatér oda, ahol a kunyhó állt, és megkezdi az újjáépítést. Talán az, hogy látják őt ott dolgozni, elriasztja szándékuktól az asszonyokat, és nem fogják elkergetni.

A botjára támaszkodva keresztülment a falun. Itt-ott egy-egy kurta bólintással jelezték, hogy észrevették, de mindenki a napi munkájával volt elfoglalva, és a kedvesség amúgy sem volt szokás.

Látta a nagybátyját. A fiával, Dannel dolgozott a kunyhó melletti elgazosodott kerten. Elhanyagolták, amikor a felesége ideje közeledett. Azután a nő megszült és meghalt, a napok csak teltek tovább, a gaz pedig nőtt, amíg a férfi kint ült a Mezőn a felesége és a gyermeke mellett. A babot tartó karók eldőltek, s a férfi most szitkozódva próbálta a helyükre állítani őket. Dan igyekezett segíteni, míg a fiatalabb kölyök, a kislány, akit Marnak hívtak, a kert sarkában, a porban játszott. Kira látta, amint a férfi jókorát csap fiára, és szidja, amiért nem tartja a karót egyenesen.

Elment mellettük, minden lépésnél keményen a földbe vágta a botját, készen arra, hogy bólintson, ha felfigyelnek rá. Dan rá is bámult Kirára, de semmi jelét nem adta, hogy felismerné; még apja fenyítésének hatása alatt volt. A férfi, Kira anyjának egyetlen testvére fel sem nézett a munkájából.

Kira sóhajtott. Legalább neki van segítsége. Ha Matt és esetleg pár társa nem jönnek, rá marad az összes munka, a kert, az építkezés – feltéve persze, hogy maradhat.

Megkordult a gyomra, s csak most vette észre, mennyire éhes. Egypár alacsony kunyhót megkerülve az ösvény az ő földjéhez vezetett. Meglátta azt a fekete hamukupacot, ami az otthonából maradt. A házikó teljesen megsemmisült, de boldogan állapította meg, hogy a kis kert megvan. Anyja virágaival volt tele, és nyár eleji zöldségekkel. Legalább ehet valamit.

Vagy nem? Egy asszony ugrott ki a közeli facsoport mögül, Kirára bámult, majd arcátlanul nekilátott kitépkedni a répákat a földből, a kertből, melyet Kira és édesanyja gondozott.

– Hagyd abba! Azok az enyémek! – indult felé Kira, amilyen gyorsan csak a beteg lábától telt.

Az asszony megvető nevetéssel arrébb lépdelt, a keze tele volt földes répákkal. Kira a kert maradékához sietett. Vizes edényét a földre tette, kihúzott pár gumót, lesöpörte róluk a földet, és mohón enni kezdett. Minthogy nem volt vadász a családjukban, Kira és az anyja nem evett húst, leszámítva azt a néhány alkalmat, amikor sikerült elkapniuk egy-egy apró állatot a falu határain belül. Nem mehettek az erdőbe vadászni, ahogy a férfiak. A folyóban viszont rengeteg volt a hal, és nem volt nehéz megfogni őket, többnek nem is érezték szükségét.

De a zöldség fontos volt. Szerencsére nem fosztották ki teljesen a kertet a négy nap alatt, amíg a Mezőn volt.

Miután éhségét elverte, leült, hogy pihentesse a lábát. Körbenézett. A terület határánál egy halom legallyazott ág hevert, mintha valaki azért készítette volna oda, hogy segítsen neki az építkezésben.

Persze tudta, hogy nem erről van szó. Felkelt, és mintegy próbaképpen kezébe vette az egyik vékony, hajlékony ágat.

Kira látta, hogy a közeli tisztáson, ahol addig várakozott és figyelt, Vandara megmozdul. Kira nem tudta, hogy hol lakik ez az asszony, a férjét és a gyerekeit sem ismerte. A kunyhója nem lehetett a közelben. De jól ismerték a faluban. Beszéltek róla az emberek. Tisztelték. Féltek tőle.

Az asszony magas volt, hosszú, kócos haja egy bőrszíjjal volt megkötve a tarkóján. Sötét szeme volt, és olyan tekintete, amitől rögtön szertefoszlott Kira nyugalma, amit próbált magára erőltetni. A nő arcán lévő szabálytalan forradás a nyakán folytatódott, le, egészen a széles válláig. Azt beszélték, hogy egy, az erdei vadakkal vívott régi harc emléke. Soha senki más nem élt túl ilyen marást. Ez a forradás mindenkit Vandara erejére, bátorságára emlékeztetett – de a gonoszságára is. Akkor támadták és marták meg, suttogták a gyerekek, amikor egy kis teremtményt akart ellopni az anyja barlangjából.

Ahogy Kirával szembenézett, ismét úgy tűnt, egy fiatal teremtményt akar elpusztítani.

De az erdő vadjaival ellentétben Kirának nem voltak karmai, amivel harcolhatott volna. Erősen szorította a botját, és úgy próbált visszanézni, hogy a félelemnek szikrája se látszódjon rajta.

– Visszajöttem, hogy újjáépítsem a kunyhót – mondta Vandarának.

– Már nincs területed. Ez az enyém. A fák is az enyémek.

– Vágok én magamnak – engedett Kira. – De itt fogok építkezni. Ez a hely már apámé volt, mielőtt megszülettem volna, és anyámé, miután ő meghalt. Most, hogy már anyám is halott, az enyém.

Asszonyok bújtak elő a környező kunyhókból.

– Kell a hely – mondta az egyik. – A kölyköknek építünk karámot az ágakból. Vandara találta ki.

Kira az asszonyra nézett, aki egy totyogó kölyök kezét fogta.

– Talán jó ötlet – felelte Kira –, hogy kordában akarjátok tartani a kicsinyeiteket. De nem ezen a földön. Építhettek karámot máshol is.

Látta, hogy Vandara lehajol, és felemel egy akkora követ, mint egy kölyök ökle.

– Nem akarunk itt téged – mondta az asszony. – Nem tartozol már a faluhoz. Használhatatlan vagy a lábad miatt. Anyád mindig védett, de már nincs itt. El kell tűnnöd. Miért is nem maradtál kinn a Mezőn?

Kira látta, hogy ellenséges asszonyokkal van körülvéve, egyre többen bújtak elő a kunyhókból, és csak Vandara utasítására vártak. Némelyik követ tartott a kezében. Tudta, hogy ha egy kő elrepül, követi a többi. Mind csak az elsőre vártak.

Vajon anyám mit tenne most? – gondolta kétségbeesetten. Megpróbálta előhívni a bölcsességet anyja lelkéből, amely most már benne élt.

És apám? Aki még a születésemről sem tudott? Az ő lelke is bennem él már.

Kira kihúzta magát, és megszólalt. A hangja kemény volt. Megpróbált egyenként minden asszony szemébe belenézni. Némelyik lehajtotta a fejét, és a földet bámulta. Ez jó jel. Gyengék.

– Tudjátok jól, hogy olyan ellentét esetén, mely halállal fenyeget, az Őrzők Tanácsa elé kell járulnunk – emlékeztette őket Kira.

Némi egyetértő mormogás hallatszott. Vandara még mindig a követ markolta, válla megfeszült, készen állt, hogy elhajítsa. Kira egyenesen Vandarára nézett, de a többiekhez szólt, szüksége volt a támogatásukra. Nem a szimpátiájukban bízott, tudta, hogy arra hiába is számítana, hanem a félelmükben.

– Emlékeztek, ha egy ellentétet nem tárnak az Őrzők Tanácsa elé, és az halállal végződik…

Morajt hallott.

– …ha halállal végződik… – ismételte egy asszony nyugtalan, bizonytalan hangon.

Kira várt. Annyira kihúzta magát, amennyire csak tudta.

Végül egy másik asszony befejezte a törvény szövegét:

– …a halálokozónak meg kell halnia.

– Igen. A halálokozónak meg kell halnia – ismételték mások is.

Egymás után ejtették el a köveket. Kira egy kicsit fellélegzett. Várt és figyelt. Végül már csak Vandara tartotta kezében az egyszerű fegyvert. Fenyegetően hátrahúzta a vállát, mintha el akarná eldobni, de végül csak a földre ejtette Kira elé.

– Akkor elviszem őt az Őrzők Tanácsa elé – jelentette ki Vandara az asszonyoknak. – Én leszek a vádlója. Hadd zavarják el ők – hangosan felnevetett. – Fölösleges is lenne egy életet elvesztegetni miatta. Holnap alkonyatkor ez a föld már a miénk lesz, ő pedig a Mezőn várja majd a vadakat.

Az asszonyok a percről percre sötétebb erdő felé bámultak. Kira igyekezett nem követni a tekintetüket. Azzal a kezével, amelyikben az előbb még a követ tartotta, Vandara megvakarta a forradást a torkán. Gonoszul vigyorgott.

– Én még emlékszem, milyen volt látni, hogy a vérem a földre ömlik. Én túléltem – emlékeztetett mindenkit. – Túléltem, mert erős vagyok.

– Holnap napnyugtakor – folytatta –, amikor majd a karmokat a torkán érzi, ez a nevetséges kis tévedés azt kívánja majd, bárcsak az anyjával halt volna.

Az asszonyok egyetértően bólintottak, majd a kölykeiket szidva és rugdosva hazaindultak. A nap már egészen alacsonyan járt. Ideje volt nekiállni az esti feladatoknak, készülni a férfiak hazatérésére, akiknek melegre, vacsorára és a sebeik ellátására lesz majd szükségük.

Az egyik asszony szülés előtt állt, talán még ma éjszaka meglesz az új kölyök, a többiek vigyázzák majd, csitítják a kiáltásait, felmérik a gyerek értékét. Mások párzani fognak ma éjszaka, hogy legyenek új vadászai a falunak, ha a mostaniak sebesülés, betegség vagy csak az öregség miatt meghalnak.

Kira nem tudta, hogyan fog majd dönteni az Őrzők Tanácsa. Csak azt tudta, akár megy, akár marad, akár kunyhót épít, akár a mezőn kell szembenéznie az erdő teremtményeivel, azt egyedül kell majd megtennie. Fáradtan telepedett le az üszkös, fekete földre, és várta az éjszakát.

Felvett egy fadarabot, forgatta a kezében, vizsgálta, milyen erős, milyen egyenes. A kunyhóépítéshez, amennyiben maradhat, komoly mennyiségű erős fára lesz szüksége. Elmegy majd a Martin nevű favágóhoz. Ő az anyja barátja volt. Csereüzletet kínálhat neki, mondjuk feldíszíti a felesége egyik ruháját a karókért cserébe.