Dr. Karyl McBride

LEHETEK VALAHA ELÉG JÓ?

A narcisztikus anyák lányainak gyógyulása

Fordította

Dr. Huppert Anna
és
Rozendaal-Pandur Zsanett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dr. Karyl McBride: Will I Ever Be Good Enough?

Copyright © 2008 by Dr. Karyl McBride

This edition published by arrangement with Susan Schulman Literary Agency.

All rights reserved.

Lehetek valaha elég jó? © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Dr. Huppert Anna és Rozendaal-Pandur Zsanett

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Geszti Anna

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-068-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Annak az öt embernek,
aki megtanította nekem
a feltétlen szeretet esszenciáját:

Nathan Scott

Meggan Marie

McKenzie Irene

Isabella Grace

Flora Teresa

A szerző megjegyzése

A könyvben előforduló történetek és szereplők a klinikai munkámban, kutatásaimban és az életben megismert és meghallgatott emberektől, valamint megtörtént eseményekből származnak. A neveket és néhány azonosító részletet megváltoztattam, így a példák bizonyos esetekben a szereplők és helyzetek különböző részleteinek kombinációjából születtek.

Köszönetnyilvánítás

A könyvírás számomra óriási kihívást jelentett, akadályok sorának kellett újra és újra nekifutnom – mintha egy mentális olimpián indultam volna. Az eredmény szerelemgyerek lett, amelynek születése olyan próbatétel volt, amit egész biztosan nem tudtam volna egymagamban sikeresen kiállni. Bár roppant kevésnek tűnik egy „köszönöm”, mégis szeretném szívből jövő hálámat kifejezni azoknak a különleges embereknek, akik elkísértek ezen a szenvedélyes utazáson.

Mindenekelőtt a gyerekeim és unokáim: Nate és Paula, Meg és Dave, McKenzie, Isabella, Ken és Al. A család szeretete, türelme, megértése és bátorítása felbecsülhetetlen érték. Nagyon szeretlek titeket.

Ügynököm, Susan Schulman: újra és újra csodáltam a hitedet bennem és ebben a témában. Soha nem fogom elfelejteni a profizmusodat, kedvességedet, megfeszített munkádat és támogatásodat.

Leslie Meredith, a Free Press kiadó rangidős szerkesztője: különösen hálás vagyok a szerkesztőként nyújtott értékes segítségedért, éleslátásodért, amellyel az érzékeny anyagot megértetted, és a könyv szükségességébe vetett őszinte bizalmadért.

Donna Loffredo, a Free Press szerkesztőasszisztense: köszönöm, Donna, hogy soha nem múló türelemmel fogadtad véget nem érő kérdéseimet. Telefonbeszélgetéseink közben mindig hallottam, hogy barátságosan mosolyogsz a vonal túlsó végén!

Köszönet a Free Press munkatársainak a kiadás előtti végső csiszolgatásokért! Jeanette Gingold és Edith Lewis, a kéziratot nemcsak éleslátóan, hanem végtelen tisztelettel is kezeltétek.

Beth Lieberman: szerkesztői szakértelmed és kitartó türelmed sok hálával teli napot hozott az életembe. Mindent nagyon köszönök!

A téma szakértői, akik a kezdeti szerkesztéssel, javaslatokkal, ötletekkel és támogatással segítettek: Schatzie, dr. Doreen Orion, Colleen Hubbard, Liz Netzel, Jan Snyder és Laura Bellotti. Külön köszönet nektek.

Szakmabéli kollégák, akik időt szántak az életükből arra, hogy elolvassák az anyagot: dr. Renee Richker, dr. David Bolocofsky és Linda Vaughan. Rendívül kedves volt tőletek, hogy időtöket és támogatást adtatok, miközben tudom, hogy rengeteg a tennivalótok. Végtelenül hálás vagyok a szakmai visszajelzésekért!

Dr. Jim Gregory, köszönöm az egészség témakörben nyújtott konzultációt. Nagyra értékelem a rám szánt idődet és kedvességedet.

Chris Passerella, a Kitzmiller Design webtervező guruja, fenomenális voltál és maradsz. Köszönöm a rám szánt rengeteg időt, technikai munkát és támogatást.

Chris Segura, a Chris’ Computer Consulting, Inc. munkatársa, a számítógépes segítségnyújtásod mindig épp időben érkezett és létfontosságú volt. Köszönöm, hogy az utolsó pillanatban is segítettél a szövegszerkesztésben. Ajándék volt számomra a türelmed, amellyel műszaki képzetlenségemet viselted.

Külön köszönet azoknak, akik segítettek, hogy összeszedett maradjak, és megjavították körülöttem a tönkrement dolgokat: Gretchen Byron, Carolina Dilullo, Helen Laxson, Marv Endes, Frank Martin, Linda Fangman és Jessica Dennis.

Tama Kieves és Peg Blackmore: inspirációm és szakmai támogatói bázisom. Anyai kedvességetek és mindent megértő jelenlétetek egyszerűn fantasztikus.

Kedves barátaim, akik szeretettel, mosolyokkal, ölelésekkel és bátorítással támogattak: Kay Brandt, Kate Heit, Jim Gronewold, Jim Vonderohe, a Saccomanno csapat: Franklin (szomszédi mosolyok hajnalban), Frank (a hullámvasúton körbe-körbe és föl és le), Gianna (szuperhős) és Anthony (király vagy). E-ölelések és köszönet az ötödikes haveromnak, Jimmy Hirschnek.

Külön köszönet neked, Ethel Kloos-Fenn az Applied Research Consultantstól, az első időszakban nyújtott kutatási segédletért. Szeretlek és hiányzol, Ethel.

Köszönet a szüleimnek, amiért kitartásra, stabil munkamorálra és arra tanítottak, hogy küzdjek azért, amiben hiszek. Jól hatott a „szállj vissza a lóra” megközelítés!

Végezetül pedig egy mélyről jövő köszönetet mondok remek klienseimnek és interjúalanyaimnak, akik időt és érzelmi energiát szántak arra, hogy megosszák velem személyes történeteiket, hogy azokból mások meríthessenek. Nem nevezhetlek meg titeket, de tudom, kik vagytok. Nélkületek és a bátorságotok nélkül nem tudtam volna megírni ezt a könyvet.

Bevezetés

Anyánkkal való kapcsolatunk egyszerre születik meg velünk, amikor világra jövünk. Jelenlétében az első lélegzetünkkel együtt jelenik meg bennünk a védelem és szeretet iránti eredendő, emberi vágy.

A méhen belül és a szülőszobán még egyek vagyunk. Ez a nő, az anyánk – akárki is legyen ő – adott nekünk életet. A hozzá való kapcsolódásunk ebben a pillanatban és innen kezdve mérhetetlen, egész életünkre kiható pszichológiai súlyt hordoz magában. Furcsamód soha nem akartam ezt elhinni.

Először is, feminista korban élő anyaként nem akartam, hogy ekkora felelősség nyomja az anyák és nők vállát, vagy hogy őket hibáztassák, ha elromlanak a dolgok. Nyilván az anyai nevelésen kívül sok más tényező is alakítja egy gyerek életét. Másrészt pedig nem akartam szembenézni azzal, milyen pusztító hatása volt rám és az életemre annak, hogy anya nélküli gyereknek éreztem magam. Ezt csak úgy tudtam volna tudatosítani, ha szembenéztem volna vele.

Az évek alatt a kutatásaim során számos könyvet olvastam az anya–lánya kapcsolódásról. Valahányszor új kötetbe kezdtem, váratlanul folyni kezdtek a könnyeim. Hiszen én nem emlékeztem kapcsolódásra, közelségre, anyám parfümjének illatára, a bőrének érintésére, a konyhában daloló hangjára, a megnyugtató érzésre, amikor ringat, ölbe vesz és vigasztal, vagy a meseolvasás intellektuális izgalmára és örömére.

Tudtam, hogy ez nem természetes, de nem találtam olyan könyvet, amely megmagyarázta volna ezt a hiányérzetet. Egy kicsit őrültnek éreztem magam. Képzelődtem, vagy csak rossz volt a memóriám? Nem találtam olyan könyvet, amely elmagyarázta volna, hogy ez az anyátlan érzés valós jelenség, és vannak nők, akik nem viselkednek anyaként. Arról az önmarcangolásról sem találtam könyvet, amit az ilyen anyák lányai éreznek, a frusztrált szeretetről, esetenként akár a gyűlöletről. Hiszen a jól nevelt lányok nem utálják az anyjukat, és nem beszélnek ezekről a rossz érzésekről. Az anyaság a legtöbb kultúrában szent intézmény, ezért általában nem beszélnek róla negatív megvilágításban. Amikor úgy döntöttem, hogy könyvet írok azokról az anyákról, akik nem nevelik anyaként a lányaikat, és a fájdalomról, amit ez a lányoknak kiskorukban és felnőttként okoz, úgy éreztem, tabut döntögetek.

Az anya–lánya könyvek olvasása mindig mély veszteség- és fájdalomérzést hagyott bennem, és úgy éreztem, egyedül vagyok a szenvedésemmel. A szakértők arról írtak, hogy az anya–lánya kapcsolat összetett, tele van konfliktusokkal és ambivalenciákkal, de én valami mást éreztem – ürességet, az empátia és érdeklődés hiányát, a szeretet hiányát. Sok éven át nem értettem ezt meg, és próbáltam racionalizálni. A családom többi tagja és jó szándékú terapeuták különböző kifogásokkal kerestek magyarázatot. Jól nevelt lányként próbáltam mentségeket találni, és magamra venni a felelősséget. Csak akkor kezdtek a helyükre kerülni a dolgok, amikor elkezdtem megérteni, hogy az érzelmi üresség a narcisztikus anyai működés következménye. Minél többet tudtam meg az anyai narcizmusról, annál jobban értettem a tapasztalataimat, a szomorúságomat és az emlékeim hiányát. Ez a megértés kulcsfontosságú volt ahhoz, hogy el tudjam kezdeni felépíteni az önazonosságomat, anyámtól függetlenül. Kiegyensúlyozottabb lettem, ma úgy mondom, hogy tekintélyes teret foglaltam el, többé nem voltam (a magam számára is) láthatatlan, és nem kellett menet közben improvizálnom, hogy ki vagyok. Ha nem értjük meg az okokat, botladozunk, hibázunk, mély értéktelenséget érzünk, és szabotáljuk önmagunkat és az életünket.

A könyv megírása sokéves kutatás gyümölcse, olyan lelki utazásé, amely visszavitt a múltba, amikor az a kislány voltam, aki tudja, hogy valami nincs rendben, és érzi, hogy a gondoskodás hiánya nem normális dolog, de nem tudja, miért. Azzal a reménnyel írtam ezt a könyvet, hogy segíteni tudok más nőknek, hogy megértsék, ha ilyen érzéseik vannak, az nem az ő hibájuk.

Ez nem azt jelenti, hogy édesanyádat akarom hibáztatni. Ez nem a kivetített düh, neheztelés vagy őrjöngés útja, hanem a megértésé. Szeretnénk meggyógyulni, és ezt szeretettel és megbocsátással tehetjük önmagunk és anyánk felé. Nem hiszek abban, hogy áldozatokat kellene csinálni magunkból. Mi magunk vagyunk felelősek a saját életünkért és érzéseinkért. Akkor lehetünk egészségesek, ha először megértjük, mit éltünk át narcisztikus anya lányaként, ezután indulhatunk el a gyógyulás felé, hogy a saját igényeink szerint rendezzük be az életünket. Ha nem értjük meg anyánkat és azt, hogy a narcisztikussága mit okozott bennünk, akkor lehetetlen lesz a gyógyulás. Arra neveltek minket, hogy elnyomjuk és tagadjuk az érzéseinket, de szembe kell néznünk a tapasztalataink valódiságával – azzal, hogy az anyai melegség és kapcsolódás iránti vágyunk soha nem talál meghallgatásra, és a dolgok nem fognak megváltozni, hiába kívánjuk és reménykedünk. Kislányként belénk programozták, hogy a családi dinamikákat pozitív fényben nézzük, hiába tudtuk, hogy árnyékban élünk. A családunk rendszerint rendben lévőnek tűnt a kívülállók számára, és hiába éreztük, hogy valami nincs rendben, csak annyit mondtak nekünk, hogy „semmi gond”. Az ilyen érzelmi környezet és őszintétlenség őrjítő lehet. Mosolyogj, legyél csinos, és csinálj úgy, mintha minden rendben lenne! Ismerősen hangzik?

Még mindig elámulok, amikor narcisztikus anyák lányaival beszélgetek, mennyire hasonlóak a belső érzelmi tájaink. Lehet, hogy különböző az életmódunk és a külső megjelenésünk a nagyvilág szemszögéből, de belül ugyanazok az érzelmi kijelzők villognak. Leginkább azt remélem, hogy ez a könyv nyugtázza és megerősíti a mélyben gyökerező érzéseidet, és segít, hogy egésznek, egészségesnek és autentikusnak érezhesd magad a bőrödben.

Sok belső harcot meg kellett vívnom a könyvírás kapcsán. Először is bíznom kellett magamban, hogy képes leszek rá, hiszen terapeuta vagyok, nem író. Másrészt, ami még nagyobb kihívás volt, beszélnem kellett anyámmal a könyvről. Amikor először szóba hoztam, ezt mondtam neki: „te, Anya, szükségem van a segítségedre. Könyvet írok anyákról és lányaikról, szeretném, ha hozzászólnál, javaslatokat tennél, és hozzájárulnál, hogy személyes dolgokat is leírjak.” Anyám aranyosan azt válaszolta: „miért nem írsz könyvet a férfiakról?” Természetesen félt, hogy rossz anya volt, amire számítottam is. Mégis megkaptam az áldását a dologra, és azt hiszem, ez azért volt, mert próbálta megérteni, hogy ez a könyv nem a hibáztatásról szól, hanem a gyógyulásról. Bevallom, szerettem volna olyanokat hallani tőle, hogy „vannak dolgok, amikről szeretnéd, ha beszélgetnénk vagy együtt dolgozzuk fel?” „Maradt benned fájdalom a gyerekkorodból?” „Van-e bármi, amit tehetünk ez ügyben?” „Gyógyulhatunk közösen?” Ezekből semmi nem hangzott el, de a saját többéves gyógyulási munkám után tudtam, hogy nem szabad empatikus hozzáállást várnom tőle. Hálás voltam, hogy végül összeszedtem a bátorságomat, és előadtam a könyv ötletét, ami bizony beletelt egy kis időbe. Volt idő, amikor teljesen kizárt lett volna egy ilyen beszélgetés.

Miután vállaltam ezt a kockázatot, éreztem, hogy könnyebben haladok előre, és autentikusan tudok a saját tapasztalataimról és kutatásaimról beszélni. Bár érzelmileg biztonságosabbnak éreztem volna a témát távolabbról, tisztán klinikai szemszögből megközelíteni, remélem, hogy a narcisztikus anya lányaként elmesélt történeteim neked is segítenek, hogy felismerd azt, amit megtanultam. Tudom, milyen érzés.

A könyvet három részre osztottam, a pszichoterápiában alkalmazott módszeremhez igazodva. Az első részben az anyai narcizmus problematikáját vizsgáljuk. A második részben a probléma hatásait nézzük meg, és azt, hogy ez hogyan mutatkozik meg a lánygyerekek életvitelében. A harmadik rész a gyógyulás útjának térképe.

Meghívlak, hogy tarts velem, és ismerd meg önmagadat, valamint az édesanyádat. Ez az utazás nem lesz mindig komfortos vagy könnyű. Kijössz a tagadásból, nehéz érzésekkel nézel majd szembe, meglátod a sebezhető részedet és olyan jellemzőidet, amelyek nem biztos, hogy tetszeni fognak. Érzelmileg nehéz vállalkozásba kezdesz. Néha vicces lesz, máskor nagy szomorúságot érzel, ahogy megpróbálod megérteni, amit tapasztaltál, és próbálsz kigyógyulni belőle. Ezzel meg fogod változtatni a torzult anyai szeretet örökségét, és tartós változást hozol a lányaid, fiaid és unokáid életébe. Ahogy őszintén végignézel életed mintázatán, egyre inkább megszereted saját magadat, és egyre jobban fogsz működni szülőként, társként, és az életed minden területén.

Az érzelmi örökség hasonlít a genetikai örökségre: feltűnés nélkül adjuk át egyik generációról a másikra. Ezek a „használt portékák” néha meghatók és csodálatosak, hálásnak és büszkének érezzük magunkat, ha rájuk nézünk. Némelyik viszont szívszorító és pusztító. Ezeket meg kell állítani – nekünk kell megállítanunk őket. Miután végigmentem a saját gyógyulási folyamatomon, és kiszabadultam a torzult anyai örökségből, azt mondhatom, hogy tudom, mit élsz át, és segíteni tudok neked, hogy te is megtedd.

Gyere, olvass tovább velem! Ülj le mellém, beszélgess velem, sírj velem, nevess velem! Közösen kezdünk el dolgozni az érzelmi örökséged valóságával. Még ha eddig mindig „Anyáról szóltak” is a dolgok, most te jössz. Mostantól rólad szólnak, arról a személyről, akit talán még észre sem vettél, vagy nem is tudtad, hogy létezik.

ELSŐ RÉSZ

A probléma felismerése

ELSŐ FEJEZET

A lelki teher, amit cipelned kell

Volt egyszer egy loknis kislány. Még amikor jó volt, akkor is rossznak mondták.

Dr. Elan Golomb: Trapped in the Mirror[1]

Éveken keresztül akárhova mentem, mindig egy csapatnyi éles nyelvű belső kritikus jött velem, akik az életemet majdhogynem elviselhetetlenné tették. Mindegy volt a célom, ők mindig emlékeztettek arra, hogy nem fog menni, és soha nem fogok elég jól teljesíteni. Ha a tavaszi nagytakarításban vagy lakásfelújítás közepén álltam, azt kiabálták itt bent: „ez a ház soha nem lesz olyan, mint amilyennek szeretnéd!” Ha sportoltam, azzal nyaggattak, hogy „próbálkozhatsz ahogy csak akarsz, a tested így is, úgy is szét-esik, nyápic vagy!” „Ennyit bírsz csak felemelni?” Amikor a pénzügyeimben hoztam döntéseket, így üvöltöztek: „mindig is béna voltál matekból, miért mennének a pénzügyi dolgok?” A belső kritikusaim a párkapcsolataim terén különösen gonoszak voltak, és olyanokat sugdostak a fülembe, hogy „nem látod, mennyire szerencsétlen vagy?! Mindig a rossz pasit választod! Miért nem adod fel és kész?” A legfájdalmasabb mind közül pedig a gyerekekkel megélt problémák voltak, amikor a belső hang keményen azt üvöltözte, hogy „az általad meghozott döntések kárt okoztak a gyermekeidnek: szégyenkezned kéne!”

Ezek a folyamatosan rosszalló belső hangok egy pillanatnyi nyugalmat sem hagytak nekem: ócsárlásuknak, nyaggatásuknak és lekicsinylésüknek a lényege az volt, hogy mindegy, mennyire próbálkozom, soha nem fog sikerülni semmi, soha nem leszek elég jó. Nekik köszönhetően annyira érzékennyé váltam, hogy folyamatosan úgy éreztem, mások is olyan becsmérlően ítélkeznek felettem, ahogy azt én teszem magam felett.

Végül aztán ráébredtem, hogy ezek a kritikus hangok teljesen tönkretesznek érzelmileg, és úgy döntöttem, hogy megsemmisítem őket, hisz ez a túlélésem záloga. Ez a döntés szerencsémre a gyógyulásomhoz vezetett, csakúgy, ahogy a kutatásaim, a terápiás gyakorlatom, illetve ennek a könyvnek a megírása is.

Miután eldöntöttem, hogy a becsmérlő belső kritikusoknak távozniuk kell, az első dolgom az volt, hogy kiderítettem, honnan is jönnek. Minthogy magam is pszichoterapeuta vagyok, tudtam, hogy valószínűleg a családtörténetemhez köthetők; ugyanakkor első ránézésre a családi hátterem egyáltalán nem tűnt problematikusnak. A családom büszke masszív holland, német, norvég és svéd gyökereire, illetve szilárd munkamoráljára. A családban nincsenek látványosan nehéz emberek, és nincs szemmel látható gyermekbántalmazásra sem precedens. Önmagam védelmére hárítottam: hisz mindig volt fedél a fejem felett, nem fáztam, mert volt ruhám, és volt mit ennem. Akkor mi volt a gond? Eldöntöttem, hogy ennek mindenképp utánajárok.

Miért vagyok magamban bizonytalan?

Miközben a saját belső rejtélyemhez kerestem a kulcsot, a pszichoterápiás praxisomban huszonnyolc év alatt több száz nővel és családdal dolgoztam együtt, akik bőven szolgáltattak klinikai tapasztalatot. Rengeteg nőt kezeltem, akik ugyanazoktól a tünetektől szenvedtek, mint amelyeket végül magamban is elkezdtem felfedezni: túlérzékenység, határozatlanság, feszélyezettség, önbizalomhiány, kapcsolati sikertelenségek, a magabiztosság hiánya még akkor is, ha nagy dolgokat tettem le az asztalra, illetve egyfajta általános bizonytalanság. Több kliensem sok évet töltött eredménytelen terápiában más pszichológusokkal, vagy halomra vásárolt önsegítő könyveket, amelyek végül valahogy soha nem mutattak rá arra, pontosan mi okozza a fájdalmukat. A klienseim között mindenféle nő akadt, a magas beosztású, sikeres, diplomás nőtől a vezérigazgatón keresztül a gyerekeit ide-oda cipelő anyukákon és a munkanélküli-segélyen élő, kábítószerfüggő anyákon át az ismert közszereplőkig. Ahogy én is, a klienseim is úgy érezték, hogy valami alapvető hiányt szenvednek, amely az életüket átszövő torz önképhez és bizonytalansághoz kötődik. Ahogy én is, ők is úgy érezték, hogy soha nem lehetnek elég jók:

•  „Mindig kritizálom magam. Folyamatosan visszajátszom a beszélgetéseimet magamban, és azon töröm a fejem, hogyan kellett volna máshogy kezelnem az adott szituációt, vagy csak egyszerűen dagonyázom a szégyenérzetben. Legtöbbször tudom, hogy nincs észszerű okom arra, hogy zavarban érezzem magam – mégis úgy érzem. Nagyon aggaszt, mások mit gondolhatnak rólam.” (Jean, 54).

•  „Gyakran kapok bókot másoktól a teljesítményem elismeréseként, például amikor diplomát szereztem kommunikáció szakon, vagy sikeres PR-karriert futottam be, vagy akár az általam írt gyerekkönyvek kapcsán. Én mégsem adom meg magamnak azt az elismerést, amit valószínűleg megérdemelnék. Ehelyett olyan dolgok miatt ostorozom magam, amiket szerintem rosszul csináltam, miközben jobban kellett volna. A barátaimat annyira tudom biztatni, magamat vajon miért nem?” (Evelyn, 35).

•  „Azt mondtam a férjemnek: ha meghalok, azt írják a sírkövemre, hogy Próbálkozott, próbálkozott, próbálkozott, próbálkozott, majd meghalt.” (Susan, 62).

Többévnyi kutatás és klinikai tapasztalat után felismertem, hogy azok a bénító tünetek, amelyeket oly sok női kliensemmel együtt magam is tapasztalok, a narcizmus nevű pszichológiai jelenségben gyökereznek, pontosabban édesanyáink narcizmusában. Az általam olvasott narcizmus-szakirodalomnak nagy része férfiakra fókuszál, mégis, amikor elolvastam a jellemzőket, összeállt a kép. Rájöttem, hogy vannak olyan anyák, akik érzelmileg annyira követelőzők és annyira magukkal vannak elfoglalva, hogy képtelenek feltétlen szeretetet és érzelmi támogatást adni lányaiknak. Úgy láttam, hogy a klienseim zaklatott kapcsolata az édesanyjukkal – csakúgy, ahogy az én kapcsolatom az én anyámmal – világosan összekapcsolódik az anyai narcizmussal.

Világossá vált számomra, hogy ami az én életemből, illetve a bizonytalan és nem teljes életet élő klienseim életéből annyira hiányzik, az a tápláló, együttérző szeretet, amelyre mindannyiunknak kétségbeesetten szükségünk lett volna az anyánktól, de nem kaptuk meg. Minden valószínűség szerint anyáink sem kapták meg az ő anyjuktól, ami azt jelenti, hogy az eltorzult szeretet fájdalmas öröksége nemzedékről nemzedékre szállt. Minél többet tudtam meg a narcizmusról és arról, hogy az hogyan jelenik meg az anya–lánya kapcsolat gyakorlatában, annál jobban elköteleztem magam amellett, hogy a narcisztikus anyák lányainak segítsek magukban fellelni a megértést, az önbizalmat és az önszeretetet.

E könyv célja feltárni az anyai narcizmus dinamikáját, valamint stratégiákat kínálni annak legyőzésére – anélkül, hogy eközben bármilyen módon is vádaskodnék a narcisztikus édesanyákkal szemben. A gyógyulás megértésből és szeretetből, nem vádaskodásból fakad. Amikor megértjük, anyáinknak milyen akadályokkal kellett szembenézniük, amelyek miatt nem voltak képesek minket szeretni, akkor kezdhetünk el lépéseket tenni a saját jóllétünk irányába. A cél az, hogy világosabban lássunk, felelősséget vállaljunk magunkért és gyógyuljunk.

Ebből a könyvből megtudhatod, hogyan fordulj szeretettel önmagad és édesanyád felé. A folyamat első szakaszaiban mély fájdalmat, szomorúságot, haragot és akár elsöprő dühöt is érezhetsz. Ezek a reakciók normálisak, és nagyon fontosak a gyógyulás felé vezető úton. Ahogy egyre jobban megérted az anyai narcizmust, úgy kerül a narcisztikus édesanyádtól kapott eltorzult szeretet helyére egy másfajta szeretet.

Miért az anyákra és a lányaikra koncentrálunk?

Mind a fiúk, mind a lányok megszenvedik lelkileg, ha narcisztikus apa vagy anya neveli őket. Egy lány elsődlegesen az anyja példáját követi abban, ahogy egyéniséggé, szeretővé, feleséggé, anyává és barátnővé válik, így az anyai narcizmus különösen alattomosan okoz károkat benne. Mivel az anya–lánya dinamika rendkívül fontos, a narcisztikus anya lányának olyan nehézségekkel kell szembenéznie, amilyenekkel a fiútestvéreinek nem.

A narcisztikus anya a lányát sokkal inkább látja önmaga tükröződéseként és folytatásaként, mint saját önazonossággal bíró, önálló emberként. Nyomást gyakorol a lányára, hogy a világra és a környezetére az ő ízlése szerint reagáljon a sajátja helyett. Így a lány igyekszik gyorsan megtalálni azt a reakciót, amellyel elnyerheti anyja szeretetét és helyeslését. Eközben nem veszi észre, hogy az anyjának tetsző viselkedésmódok teljesen önkényesek, és az anyja öncélúsága határozza meg őket. A legnagyobb sérüléseket az okozza, hogy a narcisztikus anya soha nem fogadja el a lányát pusztán önmagáért, pedig erre nagy szüksége lenne minden lánynak ahhoz, hogy magabiztos nővé tudjon cseperedni.

Az a lány, aki nem kap elfogadást a legkorábbi kapcsolatában az édesanyjával, önkéntelenül is azt tanulja meg, hogy nincs jelentősége a világban, és az erőfeszítéseinek nincs hozadéka. Mindent megtesz azért, hogy az édesanyjával valóságos kapcsolatba kerüljön, de ez nem sikerül, és a saját hibájának tartja, hogy csak ritkán nyeri el az anyja tetszését. Ez pedig arra tanítja, hogy érdemtelen a szeretetre. A lány fejében az anya és lánya közötti szeretet torz: úgy érzi, hogy meg kell dolgoznia a közelségért azzal, hogy megfelel az anyja igényeinek, és azt teszi, amivel elnyerheti a helyeslését. Ez nyilvánvalóan nem a szeretettség érzése. A narcisztikus anyák lányai érzékelik, hogy a szeretetről kialakított képük torz, de azt nem tudják, hogy milyen lenne a helyes kép. Ennek a korán kialakított szeretetegyenletnek – másoknak viszonzás nélkül örömet okozni – messzire ható negatív hatásai vannak a lány párkapcsolataira, ahogy ezt majd egy későbbi fejezetben látni is fogjuk.

Mi a narcizmus?

A narcizmus fogalma a görög mitológiában, Nárcisz történetében gyökerezik. Nárcisz szép, nagyképű és önmaga körül forgó fiatalember, aki szerelmes önnön képmásába. Nem tud elszakadni a saját tükörképétől, amelyet a tóban csodál. Senki máshoz nem tud kapcsolódni, és végül a saját önszeretete emészti fel: úgy hal meg, hogy bámulja magát a tó vizében. Mindennapi szóhasználatban a narcisztikus egy olyan személy, aki arrogánsan öntelt. Az önszeretet, az önbecsülés ma már a magunk egészséges megbecsülésére, tiszteletére utaló kifejezés, amely azonban nem zárja ki mások szeretetét.

A mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyve szerint a narcisztikus személyiségzavart az alább felsorolt kilenc jellemző írja le. A narcizmusnál spektrumzavarról van szó, ami azt jelenti, hogy egy kontinuumon helyezkednek el a viselkedési mintázatok, néhány narcisztikus tulajdonságtól egészen a teljeskörű narcisztikus személyiségzavarig. Az Amerikai Pszichiátriai Társaság úgy becsüli, hogy nagyjából másfél millió amerikai nő küzd narcisztikus személyiségzavarral. A nem klinikai szintű narcizmus azonban ennél sokkal elterjedtebb probléma. Sőt, igazság szerint mindnyájunknak vannak narcisztikus vonásai, és a spektrum enyhe végén lévők teljes mértékben normálisak. Ahogy azonban egyre tovább haladunk a narcizmus kontinuumon, egyre több problémával találkozunk. Az alábbiakban olvashatjuk a narcizmus kilenc ismérvét, illetve azt, hogy ezek hogyan jelentkeznek az anya–lány dinamikában. A narcisztikus személyiség tehát:

1. Nagyzoló elképzelés a saját fontosságával kapcsolatban (például saját tehetségét és eredményeit eltúlozza, megfelelő teljesítmény nélkül elvárja, hogy felsőbbrendűnek és kiválóbbnak ismerjék el).

(Példa erre az az anya, aki csak magáról beszél, illetve a saját ügyeiről, a lányát pedig nem kérdezi.) Sally utál másokat bemutatni az anyjának, mert az folyamatosan a gyermekkórházi önkénteskedéséről beszél nekik. Úgy tünteti fel az orvosi dolgokat, mintha maga is orvos lenne, és mintha sok-sok élet megmentése lenne már a háta mögött.

2. Folyamatosan határtalan sikerről, hatalomról, éleselméjűségről, szépségről vagy ideális szerelemről fantáziál.

(Példa erre az az anya, aki úgy gondolja, hogy takarítónői munkája széles körű elismerést fog számára hozni híres ügyfeleinek köszönhetően.) Mary édesanyja állandóan „fontos” ügyfeleiről beszél, és arról, milyen nagy szükségük van rá, mennyire megbecsülik, és hamarosan majd egyikük bejuttatja egy filmforgatásra is.

3. „Különlegesnek” és egyedinek tartja magát, akit csak más különleges vagy fontos, magas státuszú emberek (vagy intézmények) érthetnek meg, és aki csak ilyen emberekkel társulhat vagy kerülhet kapcsolatba.

(Példa erre az az anya, aki elmegy a családjával vacsorázni, és a pincéreket úgy kezeli, mint az alattvalókat.) Carrie azt meséli, hogy rémes elmenni a családjával bármilyen étterembe, amikor az anyja is velük tart, mert úgy viselkedik, mintha ő lenne ott a királynő.

4. Túlzott csodálatot vár el.

(Példa erre az az anya, aki dicséretet, hálát és bókokat vár mindenért, amit érted tesz.) Jane anyja időnként elmegy az unokája focimeccseire, de ilyenkor mindig azt várja, hogy Jane és a családja hálálkodjon, amiért feláldozta az idejét, hogy ott lehessen. Örökké az mondogatja, hogy „mit meg nem teszek értetek, gyerekek!”

5. Feljogosultság és feljogosítottság érzése (különlegesen kedvező bánásmóddal vagy az elképzeléseivel való automatikus alkalmazkodással kapcsolatos irreális és indokolatlan elvárás).

(Példa erre az olyan anya, aki túl fontosnak tartja magát ahhoz, hogy sorban álljon.) Marcy anyja nagy szerencsejátékos volt. Amikor bement egy kaszinóba, azonnal szerzett magának egy kerekesszéket, hogy a sor elejére kerülhessen, noha nem volt testi fogyatékossága. Az élelmiszerboltban a folyosó közepére állt, majd idegeneket kért meg arra, hogy hozzák oda neki a tejet meg a kenyeret.

6. Interperszonálisan kizsákmányoló, vagyis másokat a saját céljai elérésének szolgálatába állít.

(Példa erre az olyan anya, akinek csak olyan barátai vannak, akik segítik őt céljai elérésében.) Sarah anyja mindig azt emeli ki, amikor a barátairól beszél, hogy őérte mit tudnak tenni, nem pedig azt, milyen szerethető tulajdonságaik vannak. Nemrég elutasította egy régi barátnője közeledését, amikor kiderült, hogy annak autoimmun betegsége van. Attól félt ugyanis, hogy barátnője esetleg segítséget kérne tőle.

7. Empátiahiány: nem szívesen ismeri fel vagy azonosul mások érzéseivel és szükségleteivel.

(Példa erre az olyan anya, aki állandóan helyesbíti a lánya által elmesélt történeteket.) Candace nem igazán tud anélkül az édesanyja jelenlétében megnyilvánulni, hogy az ki ne javítaná, ne kritizálná vagy le ne kicsinyelné valamilyen módon.

8. Gyakran irigy másokra, vagy azt gondolja, hogy mások irigyek rá.

(Példa erre az az anya, akinek nincsenek barátnői, hisz a „legtöbb nő irigykedik” rá. Sue anyja úgy gondolja, hogy nagyon szép, ezért fenyegető más nők számára. Gyakran ismételgeti a régi L’Oréal-reklámot, miszerint „ne utálj, csak mert szép vagyok.”

9. Arrogáns, dölyfös, fennhéjázó magatartás vagy attitűdök jellemzik.

(Példa erre az az anya, aki szerint az ő gyerekei túl jók ahhoz, hogy szegényebb sorsú gyerekekkel játsszanak.) Jackie anyja nem engedte, hogy lánya szegényebb gyerekekkel barátkozzon, hiszen a „legtöbb gyerek nem elég jó” az ő jómódú gyerekeinek.[2]

Mind a kilenc jellemző olyan viselkedésformákon keresztül jelenik meg, amelyeknek az üzenete: „minden rólam szól” és „te nem vagy elég jó.” A narcisztikusok nem empatikusak, és nem képesek szeretetet adni. Az érzelmi életük felszínesnek tűnik, a világuk pedig látszatközpontú: azzal vannak elfoglalva, hogy mások hogyan látják őket. Ha édesanyádnál ezek közül a jellemzők közül sok van jelen, gyakran érezheted úgy, hogy nem igazán ismer téged, mivel soha nem veszi magának a fáradságot és az időt, hogy megismerjen. Mi, a narcisztikus anyák lányai, már kislányként is úgy éreztük, hogy a rendelkezésükre kell állnunk, és a mi feladatunk gondoskodni az érzéseikről és vágyaikról, mert különben egyszerűen észre sem vesznek minket.

Az édesanyjától kapott empátia és szeretet nélkül a lány nem tud kialakítani igazi érzelmi köteléket, ezért érzi úgy, hogy valami hiányzik. Alapvető érzelmi szükségletei parlagon maradnak. Az anyai narcizmus súlyosabb eseteiben – amikor a gyerekeket elhanyagolják és bántalmazzák – a szülői gondoskodás alapvető szintje is hiányzik már. Kevésbé súlyos esetekben a lányok „csak” üresnek és reményvesztettnek érzik magukat anélkül, hogy tudnák, miért. Az én célom az, hogy segítsek neked megérteni, miért érzel így, illetve megszabadulni a rossz érzésektől.

Amikor az anyák nem kapcsolódnak a lányaikhoz

Ahogy növekszünk és fejlődünk, ha a szüleink táplálnak és szeretnek minket, biztonságban érezzük magunkat, hiszen az érzelmi igényeink kielégülésre találnak. Ha azonban egy lánygyerek nem kapja meg ezt a törődést, úgy fog felnőni, hogy nem lesz bizodalma az érzésekben, nem lesz biztonságérzete, és magának kell rájönnie, ezekhez hogyan juthat hozzá. Ez nem könnyű, hiszen azt sem tudja, miért érzi magát üresnek.

Normális esetben az anya kapcsolatba lép a kisbabájával, minden mozdulatára, megnyilvánulására és igényére reagál. Így teremti meg a bizalom és a szeretet szilárd kötelékét kettőjük között. A gyerek megtanul bízni abban, hogy az édesanyja kielégíti fizikai szükségleteit, érzelmi melegséget, együttérzést, elfogadást biztosít számára, amelynek köszönhetően a gyermek megtanul idővel önmagára támaszkodni. Az az anya azonban, akiben nincs együttérzés, akinek nem sikerül a lányával köteléket kialakítania, a lányának csak akkor ad, amikor az neki is érdekében áll. Így a lány azt tanulja meg, hogy nem számíthat az anyjára. Szorongással nő fel, attól félve, hogy elhagyják, és mindenhol csalárdságra számít.

A narcisztikus anyaság egyik döbbenetes példáját egy Gayle nevű kliensem mesélte el, amikor beszámolt egyik álmáról. Az álom egész életén át vissza-visszatért, a gyermekkorától egészen a felnőttkoráig.

Egy vadvirágos, zöld mezőn táncolok, melyet nagy, masszív fák vesznek körül. Egy patak csörgedezik a fű között. A tisztáson megpillantok egy gyönyörű, életerős, tökéletesen fehér kancát, amely legelészik, mit sem törődve a közeledésemmel. Vidáman odafutok hozzá, várva, hogy örömében talán felnyerít, amikor leszedek neki egy almát a közeli almaligetből. Azonban nem vesz tudomást sem rólam, sem az almáról, ehelyett gonosz módon beleharap a vállamba, majd pedig tovább legelészik teljes közönnyel.

Miután Gayle beszámolt erről az álomról, csak szomorúan annyit mondott: „ha a saját anyám nem tud szeretni, akkor ki tud?” Gayle megértette, hogy az álmában megjelenő ló elképzelt édesanyja utáni vágyát fejezi ki, akit szeretett volna magának, ugyanakkor a valóságos anyját is megjelenítette, aki nem reagált a szeretet és elfogadás iránti igényeire.

Teljesen természetes dolog olyan anya után vágyakozni, aki teljesen és tökéletesen mindent szeret rajtad. Természetes dolog odafeküdni édesanyánk keblére, és érezni szeretetének és együttérzésének biztonságát és melegét, miközben azt mondja: „itt vagyok neked, kislányom bármikor, amikor csak szükséged van rám.” Mindnyájunknak több kell, mint egy fedél a fejünk felett, étel és ruha: egy megbízható, szeretetteljes szülő feltétlen szeretetére van szükségünk.

Hatvanéves kliensem, Betty, azt mesélte, hogy még mindig arról álmodik, hogy bárcsak lett volna egy jó anyja, de természetesen a gyakorlatban már réges-régen feladta. „Gyakran álomba sírtam magam azt kívánva, hogy bárcsak olyan anyám lenne, aki szeret, és csinál nekem egy tányér levest.”

Cerena, a lányom harmincéves barátnője egy nap mesélt nekem az édesanyjáról, miközben a pszichoterápiájáról is beszélt. Egyetlen mondatban foglalta össze az anyai szeretet utáni vágyát: „Amikor a terapeutámmal beszélek, néha oda akarok pattanni az ölébe, összebújni vele a díványon, és úgy tenni, mintha ő lenne az anyukám, aki nekem soha nem volt.”

A Gayle, Betty és Cerena által kifejezett érzések jó példái az anyai szeretet utáni vágynak, amelyet a narcisztikus anyák lányai átélnek. Ahogy egyre többet tudsz meg az anyai narcizmusról és arról, hogyan lehet meggyógyulni az általa okozott hatásokból, meg fogod tanulni magadat is megbecsülni, egészségesen szeretni, és azt is, hogyan tudod betölteni a régen keletkezett érzelmi űrt.

Jó napot, remény, viszlát, tagadás!

Az anyaságot a mi kultúránkban továbbra is idealizálják, ami különösen megnehezíti, hogy a narcisztikus anyák szembenézzenek a múltjukkal. A legtöbb embernek nehéz elképzelnie egy olyan anyát, aki képtelen a lányát szeretni és gondozni, és a lányok sem szeretnének a saját anyjukra ilyen anyaként gondolni. Az anyák napja az ország egyik legszélesebb körben megtartott ünnepe, amely egy érinthetetlen intézményt helyez a középpontba. Az anyákat általában úgy ábrázolják, mint önmagát a gyermekei oltárán feláldozó asszonyt. A társadalom pedig továbbra is azt várja az anyáktól, hogy a családjukról feltétel nélkül és szeretettel gondoskodjanak, legyenek érzelmileg tartósan jelen az életükben, legyenek elérhetők és megbízhatók minden körülmények között.

Noha ez az idealizált elvárás a legtöbb anyának nem megvalósítható, mégis olyan hősi piedesztálra emeli őket, mellyel szemben a kritika nem megengedett. Így minden gyermek vagy már felnőtt gyermek számára kínzó az anyját őszintén megvizsgálni és róla beszélni. Ez azoknak a lányoknak különösen nehéz, akiknek az anyja egyáltalán nem hozza a szent édesanya archetípust. Az anyához köthető bármilyen negatív jellemző felbolygatja a már bevésődött társadalmi elvárást. A jó kislányokat arra tanítják, hogy tagadják, ne vegyenek tudomást a negatív érzéseikről, illetve arra, hogy alkalmazkodjanak a társadalom és a család elvárásaihoz. A saját anyjukkal kapcsolatos negatív érzések pedig semmi esetre sem megengedettek. Egyetlen lány sem akarja az anyját közönyösnek, őszintétlennek vagy önzőnek látni.

Egészen biztos vagyok abban, hogy majdnem minden anya jó szándékú a lányával, de sajnos néhányan nem tudják ezt a jó szándékot abba az érzékeny támogatásba átforgatni, amire a lányuknak az életben szüksége lenne a boldoguláshoz. Egy tökéletlen világban még egy jóindulatú anya is lehet tökéletlen, egy ártatlan gyermek pedig akaratlanul megsebzett.

Ha egyszer mi, lányok elkezdünk szembenézni az anyai narcizmus fájdalmas valóságával, akkor ránézhetünk az életünk során kialakult nehéz érzelmi mintázatokra is. Bátran szembenézhetsz a múltaddal, meggyógyulhatsz belőle azáltal, hogy a következő nehéz kérdésekre őszintén válaszolsz:

•  Miért nem érzem magam szerethetőnek?

•  Miért nem érzem magam elég jónak?

•  Miért érzem magam olyan üresnek?

•  Miért kételkedem mindig magamban?

Lehetőséged van jobban érezni magad, és jobb életet élni. Megértheted, mit tett veled az anyai narcizmus, és elhatározhatod, hogy ennek ellenére törődsz saját magaddal, és jól érzed magad a bőrödben. Megakadályozhatod azt is, hogy a saját gyerekeidnek át kelljen menniük mindazon, amin te átmentél. Minden nő érezheti magát méltónak a szeretetre. Én azt remélem, hogy megérted majd, hogyan bánnak a lányaikkal a narcisztikus anyák; profitálsz mások történeteiből és tanácsaiból, valamint lesz elég erőd elszakadni egy olyan anya utáni vágyakozástól, aki soha nem létezett – és végül képes leszel gondozni és szeretni azt a nőt, akivé lettél.

Mielőtt továbbmennél, kérlek, válaszold meg az alábbi kérdőív kérdéseit, hogy képed legyen édesanyád narcizmusának mértékéről. Még akkor is, ha nincs meg nála a narcisztikus személyiségzavar minden ismérve, anyai narcizmusa bizonyosan sok sebet okozott neked.

Kérdőív

Vannak anyádnak narcisztikus vonásai?

Az anyák csupán néhány vonásukkal is negatívan tudnak hatni lányaikra. Pipáld ki az összes kérdést, amely érvényes az anyáddal való kapcsolatodra – a jelenben vagy a múltban.

1. Amikor az életed dolgairól mesélsz, úgy irányítja a beszélgetést, hogy róla legyen szó?

2. Amikor az érzéseidről beszélsz vele, megpróbálja azokat a saját érzéseivel túllicitálni?

3. Az anyád féltékenyen vagy irigyen viselkedik veled szemben?

4. Hiányzik belőle az érzéseid irányában mutatott empátia?

5. Az anyád csak azokat a dolgokat támogatja, amelyek rá mint anyára jó fényt vetnek?

6. Soha nem érezted magad érzelmileg közel az anyádhoz?

7. Állandóan megkérdőjelezted, hogy anyád szeret vagy kedvel-e egyáltalán téged?

8. Csak akkor tesz érted, amikor mások látják?

9. Ha nehéz élethelyzetbe kerülsz (baleset, betegség, válás), anyád azt tartja szem előtt, hogy ez rá milyen hatással lesz, nem pedig azt, hogy te hogyan érzel?

10. Túlzottan figyel arra, hogy mások (szomszédok, barátok, családtagok, kollégák) mit gondolnak róla?

11. Anyád tagadja a saját érzéseit?

12. Másokra hárítja a felelősséget a negatív érzéseiért és tetteiért, ahelyett, hogy maga vállalna értük felelősséget?

13. Könnyen megsértődik, és aztán tovább duzzog, anélkül, hogy meg akarná oldani a problémát?

14. Úgy érezted, hogy az anyád rabszolgája vagy?

15. Úgy érezted, felelős vagy anyád betegségeiért és gyengélkedéseiért (például fejfájás, stressz stb.)?

16. Gyerekként gondoskodnod kellett anyád fizikai szükségleteiről?

17. Úgy érzed, anyád nem fogad el téged?

18. Úgy érzed, anyád kritikus veled szemben?

19. Anyád jelenlétében tehetetlennek érzed magad?

20. Anyád gyakran lejárat téged?

21. Úgy érzed, nem ismer téged igazán?

22. Úgy viselkedik, mintha körülötte forogna a világ?

23. Nehezedre esik az anyádtól elkülönült személyiséggé válni?

24. Anyád szeretné irányítani a választásaidat?

25. Hol önmaga körül forog, hol lehangolt, gyakran ingadozva a kettő között?

26. Úgy tűnik neked, hogy anyád megjátssza magát bizonyos dolgokban?

27. Úgy érzed, hogy gyerekként gondoskodnod kellett anyád érzelmi igényeiről?

28. Anyád jelenlétében nem tudsz önmagad lenni? Olyan, mintha manipulálnának?

29. Anyád azt értékeli benned, amit teszel, nem pedig azt, ami vagy?

30. Anyád kontrollmániás, áldozat vagy mártír?

31. Anyád arra kényszerít, hogy máshogy cselekedj, mint ahogy szeretnél?

32. Vetélkedik veled?

33. Mindennek úgy kell lennie, ahogy ő akarja?

Megjegyzés: a fenti kérdések mindegyike narcisztikus vonásokra utal. Minél több kérdést pipáltál ki, annál valószínűbb, hogy anyádnak narcisztikus vonásai vannak, amelyek sok nehézséget okoztak neked lányként és felnőtt nőként.

Jegyzetek

ELSŐ FEJEZET

1  Dr. Elan Golomb: Trapped in the Mirror: Adult Children of Narcissists in Their Struggle for Self (New York, William Morrow, 1992), 180. o.

2  Amerikai Pszichiátriai Társaság: A mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyve, 4. kiadás, módosított szöveg – eredeti, hosszabb kiadás (Washington, D.C.: American Psychiatric Association, 2000), 717. o.

Tartalomjegyzék

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ: A probléma felismerése

Első fejezet – A lelki teher, amit cipelned kell

Jegyzetek