IDŐSZILÁNKOK

Ahogy én éltem meg

Mezőfi Roland 2008-2020

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright 2008-2022

Sajnálom az okozott károkat.

Higyjétek el, kellőképp megbűnhődtem érte.

ONNANTÓL SZÁMÍTVA 2008-2018

ELŐZMÉNYEK

Húszéves koromig mindössze egyetlen dologban hittem: a megértés megvetést szül. Aztán eltelt azóta vagy tíz év és a kezedben tartott írásban szinte minden szót meg kellett, hogy változtassak.

Neveket, hogy ne áruljam el kik okoztak fájdalmat, ezzel tovább feszegetve a múlt sebeit, hogy minden egyes olvasás után újraéljem az okozott fájdalmakat. Helyeket, hogy ne emlékeztessem magam arra a rögeszmés gondolatra, hogy mindig menekülőre fogjam, mert túl sok kellemetlen információt hordoztam minden egyes városról, ahol megfordultam. Na, és persze a befejezést… Hisz míg egy korszakot éltem, ezen a könyvön dolgoztam. Én se tudtam, mi lesz a vége… Csak sodródtam és reméltem, hogy túlélem.

Kisfiúként nehezen tudtam olyan lenni, mint a többiek. Túlérzékenység gyötört, az akkori problémák sokasága, a rengeteg érzelmi kitörés, amit se az osztálytársak, se a tanárok, de még a család se tudott mire vélni. Én tudtam egyedül, hogy az egész egy pótolhatatlan űrnek tudható be.

Pedig a szocializálódás nem esett nehezemre, nagyon könnyen teremtettem kontaktust bárkivel. Két szabály érvényesült a vidéki iskolai években. Vagy behódolsz, vagy eltűnsz. Akkor még az elsőt választottam. Mivel kisvárosban nőttem fel, semmi olyan élethelyzet nem tudott megtalálni, amiből esetleges módon táplálkozni tudtam volna. Ami erőt adott akkor gyerekként, az az írás, és a tanulás volt. Novellák százait írtam meg, amit minden karácsonykor felolvastam a családnak, és az iskolában kompenzálnom kellett a rossz imázst, a jó jegyekkel. Hiába voltam teli jó szándékkal, jó jegyekkel, szeretettel és szeretni akarással, örökké kívülállónak éreztem magam.

Mindig is bálványokat hajszoltam, olyan emberek társaságát keresve, akikben némi izgalmat találtam. Talán ezért is kezdtem el dohányozni. Talán ennek tudható be az első berúgásom. De a bennem lévő gátak újra, s újra megakadályoztak abban, hogy kibontakozzak. Már akkor tudtam, hogy nem mehet így tovább. A családi helyzetre pedig mindent rá lehet fogni, s bármennyire is próbáltak szeretni a felmenőim, nekem valami egészen másra volt szükségem. Keménységre és céltudatosságra.

Két köztes és borzalmas középiskolai év után, amikor félelmek ébredtek bennem valós és valótlan események miatt, amik abban a bizonyos – megnevezni nem kívánt – kisvárosban történtek, végül arra késztettek, hogy új városban próbáljak szerencsét.

Kollégista lettem. Muszáj volt megvilágosodnom, eldöntöttem, hogy az előző életformát nem folytatom tovább. Nem akartam többé látni azokat, akik visszafogtak, azokat, akik előttem falták az életet, míg én alig láttam belőle valamit. Ez olyan érzés volt, mintha bekötötték volna a szemem, és egy kényszerzubbonyt adtak volna rám, ami megakadályozott abban, hogy a kezem érinthessen.

Hálát adtam, hogy végre elhagyhattam lakóhelyem, mert azt hittem nem létezik annál nagyobb fertő.

A lehető legmélyebbre temettem életem első tizenhat évének eseményeit. Naiv voltam, a sóvárgásnak éltem, de egy tökéletes maszkot húztam magamra, hogy ez ne látszódjék.

Egy új atmoszféra mindig elősegíti a változást – ebben hittem. És bizony harcoltam minden egyes emberi kapcsolatért.

Az új hely varázsa talán, de végre éreztem egy kis látszatát annak, hogy valahol fontos vagyok.

Rengeteg haverom lett és ez volt az, ami feltöltött. A délutánok, majd az éjjelek, a hajnali hazatérések. A napi egy doboz cigaretta, a sörözések. A lányok begyűjtött telefonszámai. A próbálkozások. Megígértem magamnak, hogy végre valahára, de elkezdek élni, s az ennek betudható remek forma, valamint a mértéktelenségbe hajszolt célkeresés átvette felettem az uralmat.

Így váltam 2008-ra sokkal nyitottabbá. Így ismerkedtem meg egy lánnyal, akivel olyan közös pontok voltak, mint a versírás, és a zenélés. A megismerkedésből sörözések lettek, a sörözésekből pedig közvetlen kapcsolat, abból pedig az első csók. Soha nem gondoltam volna, hogy ez a viszony eljut egyáltalán idáig. Nevetséges voltam. Soha nem felejtem el, amit akkor súgott a fülembe: „Amit most teszek, azt komolyan gondolom”. Akkor ez jelentette a mámort, kézen fogva hazakísérni. S

mikor beállt a busz, egymásnak estünk, majd felszállt, én még utoljára odaintettem, s 360 fokban körülnéztem, hogy most vagy én, vagy a világ, de valami teljesen megváltozott.

Következő nap pedig arra eszméltem, hogy az a lány, akibe egy este alatt beleszerettem, közli, hogy nem akar komoly kapcsolatot. Én lesütött szemmel mondtam, hogy várhatok, viszont azt már egy kicsit nehezen viseltem, hogy aznap este már egy másik sráccal volt.

Ekkor valami ismeretlent éreztem. Azt hiszem önmagam paródiájává váltam. Én lettem a csalódott tizenéves srác, akinek a gondolatában az öngyilkosság is megfordult. De nem. Maradt az önpusztítás. Hetekig. Minden egyes nap. A családnak pedig egy szóval nem említettem meg, hogy milyen rossz nekem. De az akkori haveroknak, ismerősöknek szerettem volna jelezni, hogy mi a pálya. Megalázás egy lánytól, a vele való érintkezés örök hiánya olyan megemészthetetlen volt. Azért akartam őt, mert először kaptam valamit, és azért akartam őt, mert el nem tudtam képzelni, hogy fogom újra kibírni a sóvárgást. Pedig azon a bizonyos péntek estén, mikor összejöttünk, már minden átfutott a gondolataimban. Az, hogy szombaton lefekszik velem, hogy bemutatkozok a szüleinek, s hogy végre mindent bepótolhatok, amiről eddig lemaradtam. Tévedtem. Nyápic módon befordultam.

Nem volt normális dolog.

Ez lett volna az alapköve a személyiségváltozásomnak? Az első szerelemnek ígérkező helyzet az új városban, s a mélybe rántó csalódás mindenesetre óriási csattanót okozott, ami a belső világom teljes átalakulását eredményezte. A környezetemben lévők kezdtek aggódni értem, amikor már napi szinten ittam, és rendszeresen részeg voltam. Nem tudták elképzelni, hogy mindezt egy ilyen apró esemény váltotta ki. Én testesítettem volna meg az ártatlan fiút, akiből egy lány hozza elő a kötözni való állatot? Lehet arra vágytam, hogy olyan életem legyen, mint egy sorozatbéli hősnek, mély katarzisokkal, s iróniával teli eseményekkel. Nehéz visszagondolni, mit is érezhettem igazán. De azt tudom, hogy a túlzott szabadság, az önpusztítás felé vitt. Nem kellett számot adni arról, mit és miért csinálok, csak süppedtem a mocsárban, hónapokon át még csak észre se vettem, hogy nyakig benne vagyok. A totális kielégülés a piában maradt.

Még mindig 2008 februárja volt. A kollégiumban, ahol éltem, kezdtem leszarni mindent. Nem érdekeltek a nevelőtanárok kioktatásai, a haverok tanácsai, a lakótársam antialkoholizmusról szóló béna zsargonjai. Mindenki hitetlennek és álszentnek tűnt. Egyik lakótársam nem értette mi történik velem. Azt mondta, hogy egy hete még normális voltam. Ezt ő mondta. A tag, aki az éjszakai életmódra szoktatott. A tag, aki a piára szoktatott. Gondolod, magam képes lettem volna finanszírozni azt a mennyiséget? Nem kertelek: mindenkit ott húztam le, ahol tudtam.

Tizenhét voltam, de már túlságosan hasonlítani kezdtem apámra. Közhely lenne azt mondani, hogy ennyi idősen senki nem mondta meg, mi a jó, vagy mi a rossz. De senki nem mondta, hogy ne

csináld. Valahogy annyira egyedül voltam.

Pedig valljuk be, a szívem lényegében a semmi miatt szakadt meg. Az emberek, a környezet és az egész világ valahogy más lett. Azt hittem túl vagyok valamin. Azt hittem megélem azt, amit egy férfinak meg kell.

Az iskola se érdekelt, csak válaszokat kerestem, de rengeteget ittam, s a két hónap folyamatos alkoholizálásnak meg is lett az első következménye. Elvonási tünetek, rosszullét, kézremegés.

Egyszer ki kellett mennem a tanítási óráról, mert olyan szintű elvonás jött rám. Féltem segítséget kérni, féltem beszélni arról, ami történik velem, hogy megbetegedtem… Mind testileg, és lelkileg.

Emellett kezdtem szégyellni magam. Megkérdőjeleződött bennem, hogy itt vagyok, az új városban, és máris sikerült tönkre tennem magam. A haverokat pedig messze nem érdekelte, mi történik velem. A család előtt titkoltam a zuhanórepülést és egyedül a magamfajták jelentették az egyedüli társaságot.

A legemlékezetesebb nyári élményem, ami ekkor történt, az egy helyi fesztiválon esett meg.

Futottam a szakadó eső elől egy parkolóházba. Két lány pont velem egyszerre tért be. Mind ittasak voltunk, a flörtöm egyből vették, majd kicsit húzták az agyam mindenféle csajos butasággal. A barna hajú lányt, aki tetszett is, meggyőztem, hogy nem ilyen vagyok, majd mesélni kezdtem az életemről, a terveimről, a csalódásaimról. Az eső alábbhagyott, elindultunk egy pubba, kértem két italt és leültünk. Azt akartam, hogy a lány elolvassa a verseimet. Miután a végére ért, megcsókoltam újra és újra. Mikor elköszöntünk már úgy gondoltam rá, mint az új favoritra. De állj. Részeg voltam. Soha nem ment volna pia nélkül.

Míg a pótvizsgámra készültem, kijött rajtam ismét a pánikbetegség. Hazamentem néhány napra, de nem mondhattam el, hogy az alkohol mennyire rátetőzött a lelkiállapotomra. A támaszt a barna hajú lány jelentette, akit folyamatosan sms-ekkel bombáztam, s minden egyes válasza csak fokozta bennem a vágyat, a megérintettséget.

Pedig személyesen nem találkoztunk. Féltem attól, hogy nem merem a legjobb formámat hozni.

Féltem, hogy szar leszek előtte. Gyáva és hülye voltam. A vágy megint darabokra tépett, s ez fél évvel az első csalódásom után történt. Be kellett látnom, hogy még mindig ugyanaz a naiv kisfiú vagyok, mint akkor. S valami megváltozott. A depresszív hullám, az önbecsülés hiánya, a függőség, a kisember komplexus egyre többször jelentkezett. Nem vettem komolyan ezeket a jeleket, pedig teljesen egyértelmű lehetett volna, hogy az agy kémiai egyensúlya felborult, és azonnal változtatnom kell. Utólag persze könnyű okosnak lenni.

Végül kilencven százalékos eredménnyel átmentem a pótvizsgán, de az alkoholmámor nem múlt el. Szánalmas volt, hogy egy boldog élet reményében ennyire kifordultak a dolgok.

Őszre betöltöttem a tizennyolcat. A korábbi énemből valamit biztosan elvesztettem. Annyira passzívvá váltam, mintha nem is léteztem volna. Befordultam. Ittam, írtam. Vicc lettem. Nyilvános vicc. Senki nem vett már komolyan. A haver féle embereket is elvesztettem. Egy újabb lány ébresztett fel abból a kábulatból, amibe bezártam magam. Ő volt a legdurvább az akkori alanyok közül. Fekete hajú, vékony lány volt, csak ittunk és mivel bukott az illatomra és a szememre, történt

valami egy bizonyos szórakozóhely mosdójában, de képtelen vagyok felidézni, hogy mi. Ezt az emléket – ami mindössze részeg kis apróság volt – nagyon nehezen akartam elengedni, abban egész biztos vagyok. Ragaszkodni… Bár annyi energiát fektettem volna egy párkapcsolatba, mint a napi dózis megszerzésére. De ekkorra már világos volt, hogy a piát mindennél jobban szeretem.

Volt egy kamu alkalmi partnerem, egy bölcsész csaj, aki két évvel volt idősebb nálam, és az első, aki bukott az intellektuel dolgokra. Imádta a verseimet. Már azt terveztem, kiadom a verseskötetem.

Mikor országos szinten három versem megjelent, akkora hatással volt rá, mintha valami nagy író lennék. Volt vele egy béna éjszakám. De csak játékszerre voltam jó, ez már világos volt. De ekkor, 2009 májusában mintha visszatértem volna – még ha csak egy rövid időre is – az életbe.

Miért rövid időre? Nem találtam munkát, és az egész nyarat a szülővárosomban szenvedtem végig. Írtam, és unatkoztam. Minden nap ugyanaz a program, ugyanaz a szar. Az üldözési mániát és félelmet nem tudtam hova tenni. De egy dolgot tudtam. Gyűlöltem.

2009. AUGUSZTUS 21.

„Középiskolás korom óta gyakorlatilag csak havonta, ha nem ritkábban látogattam haza. Mindig sikerült ráfognom valamire, hogy miért vagyok ilyen ritka vendég. Most a verseskötet körüli munkálataimat tekintettem ok-okozatnak, de persze mélységesen rossz érzéseim vannak a település iránt. Olyan érzések, amikre nem szívesen, de mégis akarva-akaratlan emlékszem vissza. Régen történt, mégis olyan gyűlölettel tölt el a hazaérkezés gondolata, az, hogy sétálnom kell a koromsötét utcán, míg abban reménykedek, hogy senkivel se találkozzak. Legyen az régvolt barát, vagy gyűlölt személy. Így érzékelem a világot, míg sétálok hazafele és tudom jól, hogy csak hazáig kell eljutnom.

Mielőtt ezt megteszem, próbálok mély levegőt venni, s szabadulni a mérhetetlen ürességtől. Hisz tudhatnám, hogy otthon szeretettel várnak, s ez a legfontosabb. Ebből nyertem erőt, és próbáltam letudni azt a felemet, ami a város negatív hatásai miatt rágódik.”

Az ősz elkezdődött, de hiába. A jég nem tört meg. A legrosszabb emberek vettek körül, a rossz még rosszabb lett, béna kalandok, alkoholfüggőség újabb mélységei. Elkészült az első

verseskötetem, ami végül nem talált szponzorra. Hazug és rossz szándékú emberek, depresszió jelent meg az életemben és képtelen voltam beteljesíteni, amire vágytam, mind a magánéletemben, mind a karrieremben. Alig vártam, hogy vége legyen a középiskolának, és hogy a fővárosba mehessek, megvalósítani a nagy költő, dalszövegírói pályát.

Egy dolgot azonban biztos tudtam. Az önbecsülésem résnyire létezett. A pia lételem volt, csak úgy, mint a cigi. Átestem a züllés magaslatára, vagy csak túlélni akartam, nem tudom. Szerintem csak szabadulni akartam, de végül még kifordultabb lettem. Egy bizonyos szigetelt bokszban reméltem a válaszokat, s abban bíztam, a fővárosi élettől fogom majd megkapni. Tudtam, hogy valami végbement bennem.

Az érettségim egész szépre sikerült, annak ellenére, hogy szinte semmit nem tanultam rá. Az azt

követő nyarat egy gyárban húztam le munkavezetőként, mielőtt újságírást kezdtem tanulni.

ELSŐ ÉV A FŐVÁROSBAN

Újabb város. Főváros. A kollégium unalmas volt, béna szabályokat tartattak be velünk, húszévesekkel. A tökéletes iskola látszata már hamar megtorpant bennem. A fő cél a szponzorkeresés és az önmegvalósítás lett volna. A tervek dugába dőltek. A hazug tanárok csak a vágyat táplálták bennem, hogy az intézményük kiadja a kötetem. Magánkiadásból árult verseskötetemmel pedig szánalmassá váltam. Nem a béna kocsmai közönségre vágytam.

De a mindennapok ugyanúgy mentek, mint a korábbi helyen. Unalmasan. Nem erre vágytam.

Változtatni akartam. Élethelyzeteket, kalandvágyat bevinni az életembe.

2011. JANUÁR 13.

- Smárolunk, megbaszol, és én megalázlak. Ezt akarod? – kérdezte egy szőke, 23-as csaj a mosdó előtt, amikor megérdeklődtem, hogy elképzelhető-e, hogy lehetek-e az aktuális éjszakai tamponja, miután hiába próbálkoztam a béna újságíró vagyok és meginterjúvollak típusú közelítésemmel.

- Akár – válaszoltam, de csak azért tőmondatban, mert soha nem hallottam ilyen őszinte

kijelentést. – Szóval azt mondod, hogy ma este minden belefér? – faggattam tovább.

- Persze, simán. A barátnőm miatt vagyok itt, meg most szakítottam a barátommal, és semmilyen kapcsolatot nem keresek – válaszolta.

Kicsit elgondolkodtam, nem tudom, hogy miért, de ha nem zártam volna össze a számat, akkor a nyálam a padlóra folyt volna. A csaj kb. akkora volt mint én. 170 cm, szőke hajú, jó alakú és az öltözködésénél már csak a sminkje volt kihívóbb.

- Szóval minden. – Közelebb mentem hozzá, de kicsit megszédültem, és majdnem belenyúltam a cigarettája parazsába. Próbáltam a szemkontaktust tartani, és 99%-ig biztos voltam, hogy némi éhségcsillapítás következik. Megkérdezte, hogy mennyi idős vagyok. Szeptemberben megtanultam, hogy ez az a kérdés, amire soha nem fogok őszintén válaszolni. Túlságosan spicces voltam ahhoz, hogy irreálisat mondjak, ezért visszavágtam, amilyen gyorsan csak tehettem:

- Szerinted mennyi vagyok?

Várt két másodpercet, aztán rávágta, hogy huszonkettő. Én meg mosolyogva kérdeztem:

- Honnan tudod?! – Bár szerintem elég feltűnő volt, és annak ellenére, hogy egy picsával beszélgettem, sajnos nem volt olyan hülye, mint amilyennek akartam, hogy legyen. Rávágta, hogy ő

huszonhárom. Talán igazat mondott.

- Minden belefér – ismételtem.

– Csak nehogy én menjek el a te barátnőddel – szánta nekem a fricskát az újdonsült ismerősöm, és azt gondolom, hogy ez valami fenyegetésszerűség volt.

- Most nem a barátnőmmel vagyok – folytattam, aztán: - Mert ti együtt…” – és nem fejezem be a mondatot.

- Nem vagyok leszbikus – és mélyen a szemembe nézett.

Én meg annyira begerjedtem, hogy nem bírtam magammal:

- Szívből örülök. – A sablonos kifejezésem egy újabb közelítés követte, a bal kezem a lány csípőjéhez érintettem, s az idő egy pillanatra belassult, aztán követni akartam a csaj első

mondatának lépéseit, amit hozzám szegezett.

Közelítettem felé, de ő elfordította a fejét. Nem mondtam semmit négy másodperc csend után.

- Mondtam, hogy a barátnőm miatt vagyok itt. Nem akarom itt hagyni. Nem voltam csalódott, szóval megkérdeztem:

- És lesz valami, vagy mi…? – talán nem is voltam részeg. Folytattam:

- … még az éjszaka folyamán?