A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Fischer: Paradise Garden

Diogenes Verlag, Zürich, 2023

Copyright © Elena Fischer, 2023

Fordította

Horváth Eve

Hungarian translation © Horváth Eve, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót tervezte Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-660-4

1

Idén nyáron halt meg az anyám.

A rádióban szóló dal már nem volt más, csak háttérzaj. Többé nem buzdított éneklésre, igaz, egyikünk sem ismerte a szöveget. A zápor sem volt a régi, csak száraz meteorológiai tény, nem volt többé ürügy arra, hogy kiszaladjunk a szabadba, és mezítláb táncoljunk egy pocsolyában.

Talán mindez költőien hangzik, de csak papíron az. Szar dolog tizennégy évesen elveszíteni egy édesanyát. A szomorúság jön és megy, mint az apály és a dagály, de mindig ott marad az emberrel.

Anyámat az év legmelegebb napján temették. Madarak botladoztak a fehér égbolton, a gyíkok visszavonultak a sírkövek árnyékába. Az út szélén virágzó rózsabokrok édes illatát a sír felé fújta a szél. A hőség miatt megnyúlt az idő, lelassultak a mozdulatok.

Izzadt tenyeremet a ruhámba töröltem, és meredten néztem a gödröt a lábam előtt. Odalent feküdt a koporsó, a tetején napraforgók, benne meg az anyám. Elképzeltem őt, ahogyan sötét haja keretezi az arcát, gúnyosan vigyorog vörös ajkával, világít a fehér cowboycsizmája.

Azt is elképzeltem, hogy anyám hirtelen megjelenik mellettem, hogy kimentsen, majd megigazítja a szoknyáját, és a hajába túr. Azután valami ilyesmit mond: – Ne vágj már ilyen képet, ez kibírhatatlan! – Végül, ahogyan szokta, megpuszilja a fejem búbját, kézen fog, és elvezet innen.

Persze anyám nem jött.

Helyette viszont megérkezett az első menstruációm.

A pap a koporsóra szórta a rögöket, és monoton, furcsa hangon kántálta: – Porból lettél és porrá leszel, de az Úr feltámaszt téged az utolsó napon! – Ekkor csordogálni kezdett a vér belőlem melegen és elevenen. Egy röpke pillanatig arra gondoltam, nekem is meg kellene halnom, és befeküdni anyám mellé. Árulásnak tűnt a testem részéről, hogy éppen most szándékozik felnőni. Nem mozdultam. Lehunytam a szememet, és arra vágytam, hogy láthatatlan legyek. Azt reméltem, senki sem veszi észre, hogy épp előttük válok nővé.

Azt akartam, hogy visszafelé folyjon a vérem, de a gravitációt nem tudtam legyőzni. Könnyedén patakzott végig a lábam között. Minden lefelé igyekszik, a föld irányába. Próbáltam összeszorítani a combomat, de csak bepiszkoltam a sárga nyári ruhát.

Ha itt lett volna a nagymama, összepréselte volna az ajkát, azt a két keskeny vonalat, amik a végükön legörbültek. Szakadatlanul sírt volna. Nagymamám testében egy titkos víztartály volt eldugva, amiből a könnypatakjait táplálta. Talán azért volt olyan ráncos az arca, mert a folyam gátak nélkül zubogott át rajta minduntalan, és nem hagyott mást hátra, csak kiszáradt medreket.

Aznap, amikor anyám meghalt, széthulltam. Csupán egy betűsor maradt meg belőlem, ami valaha a nevem volt.

Anyám Billie-nek hívott. B-i-l-l-i-e.

Ilyenkor épp csak egy pillanatra, enyhén érintette össze az ajkait. Legelőször hétéves koromban hallottam a valódi nevemet. Az első iskolanapomon az osztályfőnök mindenkit egyesével szólított fel. Magamra maradtam a nevemmel, amit addig még csak nem is hallottam.

– A Billie csak az Erzsébet becézve – mondta anyám. A kiejtése ugyan tökéletes volt, és értettem is magyarul, de németül úgy hangzott, hogy Ärschebett. A seggek ágya.

– Hogyhogy nem kereszteltetek egyből Billie-nek?

– A nagymamád ellenezte – sóhajtotta anyám. Nem ismertem a nagymamámat, de azt már tudtam, hogy mindenbe belekötött, ami anyámnak tetszett.

– De miért? – faggattam.

– Mert a Billie név nem a Bibliából van – mondta anyám.

– És a Marika a Bibliából van?

Anyám megrázta a fejét, majd azt mondta:

– Nem közvetlenül, de a Marika azt jelenti, hogy Isten ajándéka. Legalábbis ez az egyik jelentése.

– Szóval van másik jelentése is?

Anyám szélesen vigyorgott, látni lehetett az arany zápfogát.

– Lázadó. De erre a nagymama nem gondolt.

2

De most: vissza a kezdetekhez.

A kezdet – az utolsó nap a vakáció előtt.

A kezdet – egy dal a rádióban.

A kezdet – a nagy tervek.

A kezdet – talán az összes együtt.

Mindenesetre éppen jókor értem haza a suliból, hogy segíthessek kitalálni a dalt. Anyámmal megőrültünk ezért a nyereményjátékért.

– Halkítsd le! – mondtam neki, amikor beléptem a nappaliba.

Már a gangon hallottam a rádiós műsorvezető hangját, és feltehetőleg az összes szomszédunk is.

– Pszt… – csitított anyám, szája elé tartva a mutatóujját. A másik kezében a telefont fogta. Tudtam, hogy ekkor már beütötte a számot, ezerszer próbálkoztunk már bejutni.

Anyu a kanapén ült, dobolt a bal lábával, a homlokán izzadságcseppek csillogtak. Nyomasztóan forró délután volt. Anyám az összes ablakot kinyitotta a lakásban, de a nappaliban mégis megállt a levegő.

Alighogy leültem mellé, rögtön elkezdődött a játék.

– Három, kettő, egy – dörögte a műsorvezető, azután felcsendültek az első dallamok.

– „Wicked Game”! – ordította anyám.

– Dehogyis – feleltem, hiszen azonnal felismertem a dalt. – Ez az „All My Tears”!

– Biztos vagy benne? – kérdezte.

– Gyerünk, hívd már! – nógattam.

Persze egy dolog felismerni a dalt, de bejutni a játékba már egy másik. A legbosszantóbb az, ha az ember bejut, de eltéveszti a dalt. Anyám lenyomta a zöld hívógombot, és a füléhez szorította a kagylót.

Pénzt nyerni számunkra őrült nagy dolog volt.

Ott, ahol mi laktunk, a legtöbb ember már kihúzta a szótárából a „nyerni” igét.

Senki sem önként és dalolva cövekelt itt, a város szélén. A mi épületünk volt a legmagasabb az öt panelház közül, amelyek félkörbe rendeződve egy saját kis színes városkát alkottak. Minden ház más és más színben pompázott, a miénk fakósárga volt.

Amikor meg kellett adni a címünket valahol, egy álláspályázatnál például, könnyen és hamar döntöttek: – Köszönjük az érdeklődést, kérjük a következőt! – Anyám erről aztán tudott volna vég nélkül mesélni.

Visszatartottam a levegőt, és elszámoltam négyig. Négyszer csengett ki a telefon, majd ripsz-ropsz adásban voltunk.

Az izgatottságtól folyton félbeszakítottuk egymást, anyám állandóan németről magyarra váltott, aztán vissza, mint mindig, amikor ideges volt. De a rádiós ennek ellenére megértett bennünket. A végén megkért minket, hogy maradjunk még vonalban. El sem hittük, hogy ilyen szerencsések vagyunk.

– Remélem, a várakozás nem nyeli el a nyereményünket – jegyezte meg anyám. Majd kihangosította a készüléket, és megdörzsölte a jobb fülét, ami már vörös volt.

Végül csak öt percet kellett várnunk, azután gratulált nekünk egy nő, és elkérte anyám számlaszámát, aki beolvasta a számokat a telefonba. Olyan volt, mintha egy imát mondott volna, amiről már előre tudta, hogy meghallgatásra talál.

Miután letette a telefont, felkiáltott: – Idén elmegyünk nyaralni!

– Igaziból? – kérdeztem. Már pálmafákat láttam hajlongani a szélben, homokos part jelent meg a lelki szemeim előtt, és persze a tenger.

– Ez most egy igazi nyaralás lesz – válaszolta. Majd felállt, és nekiállt készülődni a munkába.

Elterültem a kanapén, a hőség egészen bágyadttá tett. Behunytam a szemem, és hallgattam, ahogyan zubog a víz a fürdőszobában. Egyszer csak betoppant anyám a nappaliba a minden-lehetek-outfitjében. Csillámlott a fényben a flitteres felső, amihez szűk szabású farmert húzott. Ehhez vette fel a fehér cowboycsizmát, amin cseresznyék díszelegtek. Búcsúzásul megpuszilt, és indult a buszhoz, ami a városba vitte, az esti műszakjára.

Két állása volt.

Reggelente egy nagy üvegkalitkában dolgozott, ami több kisebb üvegkalitkából állt. Ő takarított az alkalmazottak után, akik drága öltönyt és nyakkendőt viseltek. Ezenkívül hordta nekik a gemkapcsot, a borítékot és a szövegkiemelőt, vagy esetenként a jégakkut. Egyáltalán nem volt ritka, hogy valaki nekiment egy ajtónak vagy falnak. Esténként pedig pincérnőként dolgozott egy bárban.

– A bárban a munka azért jó, mert hangulatban tart minket – mondta, amikor műszak után a borravalót számolgatta –, a takarítóállás viszont életben.

A cégnél, ahol anyám dolgozott, a legőrültebb dolgokat látta. Ez azért volt lehetséges, mert őt észre sem vették. Amikor végigment a folyosón farmerban és köténykében, papírt töltött a nyomtatóba vagy a vécét pucolta, láthatatlan volt. Úgy megszokták az évek alatt a jelenlétét, mint egy guruló konténert vagy egy állólámpát. Amint hazajött, ruhát váltott, kibontotta a haját, pirosra festette a száját, és végre azzá vált, aki valójában lenni akart.

Műszakonként egyszer mindig tett egy kört az irodákban, hogy kiürítse a papírkosarakat.

– Az emberek valódi karakterét abból lehet megállapítani, hogy hogyan bánnak azokkal a dolgokkal, amikre már nincsen szükségük – mondta anyám.

Egy férfi a folyosó végén mindennel telitömte a szemetesét: ételmaradékkal, kávéval félig telt papírpohárral, cédékkel, cipőkkel. Egyszer anyám egy véres papír zsebkendőt is talált. Sohasem tudta egyszerűen csak kiüríteni, minden alkalommal kézzel is rá kellett segítenie. A férfi fél életét túrta ki abból a papírkosárból.

Aznap este, amikor anyám hazaért a bárból, még ébren voltam. – Menj egy kicsit odébb – mondta, és mellém bújt az ágyba. Úgy fordult felém, hogy szemtől szembe feküdjünk.

– El tudunk utazni a pénzből a tengerhez? – kérdeztem.

– Naná! Melyikhez? – mondta vigyorogva.

– Az Atlanti-óceánhoz. Vagy a Karib-tengerhez.

Akárhányszor egy tenger partjára képzeltem magamat, sohasem unatkoztam. Mindegy, hogy éppen rémisztően vad volt, vagy türkizben csillogott, mint azokon a plakátokon az utazási irodák kirakatában. Akárhogy is, vágytam rá. Néha ez a vágyakozás olyan volt, mint egy szúnyogcsípés valahol a testemen, amit nem tudok megvakarni.

– Én Floridába akarok menni – jelentette ki anyám. – Hogy minden reggel amerikai palacsintát ehessek a strandon.

– Az jó volna – mondtam neki, és megkordult a gyomrom.

Anyám megőrült Floridáért, amióta egy filmben látta. Egy kislány és az anyukája együtt éltek egy lakókocsiban. De semmi sem történt a filmben. – Miért csinálnak olyan filmet, amiben nem történik semmi? – tettem fel a kérdést. Ha én történetet írok, abban aztán zajlik az élet. – Amíg semmi sem történik, addig minden lehetséges – válaszolta anyám, és valahol ez stimmelt is.

Azután felkelt.

– Majd én csinálok magunknak palacsintát – azzal eltűnt a konyhában.

Az övé volt a legjobb, amit életemben ettem. Mindig sütött belőle, ha valamit ünnepeltünk. És elhihetitek: erre számos alkalmat találtunk. Ott voltak például a születésnapok. Nemcsak a miénk, hanem az összes gyereké, aki a tömbben lakott. És itt aztán jó sok gyerek élt.

Behozott egy púpozott tállal az ágyba, és megkérdezte: – Nem jön ki még a köldöködön?

Minden alkalommal így tette fel a kérdést.

– Helyesen mondva a könyökömön – javítottam ki, miközben a mutatóujjamat a juharszirupba mártottam, és bőszen lenyalogattam. Anyámnak még mindig voltak problémái a német frázisokkal. Néha átesett a tó túlsó oldalára, vagy a füle bojtját se mozgatta, máskor meg így kiáltott fel:

– Ennek a hülyének hiányzik egy kerekem!

Most az ágy szélére ült.

– Idővel minden megfakul.

– Mint egy dal, igaz?

Előfordult, hogy olyan sokszor hallgattam meg egy-egy dalt, hogy egy idő elteltével már nem is tudtam, mi tetszett meg benne eredetileg.

– Igen, ez jó példa. Vagy egy ember… – mondta. – De nem te. Te sohasem fogsz megfakulni. – Azzal átkarolt, és a tányérom majdnem leesett a földre.

Később, amikor anyu a nappaliban már jó ideje elaludt, felkeltem még egyszer. Szélesre tártam az ablakomat, és kihajoltam a meleg nyári levegőbe.

Majdnem legfelül laktunk. A tizenhetedik emeleten. Innen az ember láthatta volna a tengert, ha lett volna tenger, de csak egy autópályára nyílt kilátás. A sztráda átszelt egy természetvédelmi területet, és két részre osztotta a zöldet. A kocsik zaja állandóan beszűrődött, de szinte már észre se vettük. Kiskoromban az autózaj gyakran álomba ringatott.

– Hé, hallod a tengert? – súgta mindig anyám.

A szünidő alatt a forgalom is megnőtt. Néha anyám készített nagy poharakba koktélt gyümölcsléből, jégkockával, és feldíszítette rózsaszín szívószállal meg kis napernyőkkel. Kezembe nyomta az italokat, és két nyugágyat tolt ki a gangra a bejárati ajtónk és a korlát közé, amiről sok helyen már lepattogzott a festék.

Így játszottunk nyaralósat.

Leültünk egymás mellé, anyu fehér bikiniben, én meg az úszódresszemben, és süttettük a hasunkat a nappal. Örültünk, hogy ott lehettünk, amíg mások az autóikban vesztegeltek.

Álltam az ablakban és hallgatóztam.

Csak ekkor jöttem rá az igazságra. Az igazság természetesen az volt, hogy azonnal cseréltünk volna velük. Szívesebben akadtunk volna el egy dugóban, úton Olaszország, Franciaország vagy Spanyolország felé.