– részlet –

Fordította
Demény Péter

Illusztrálta
Vass József

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

© Alex Moldovan
© Vass József
Magyar kiadás © Cerkabella Könyvkiadó, 2023

A kötet eredeti címe: Olguţa şi un bunic de milioane
Első kiadás: 2020

Román nyelvből fordította: Demény Péter

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Lektorálta: Lovász Andrea
Borító: Varga Tamás
Korrektúra: Bodrogi Ági
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Kiadja a Cerkabella Könyvkiadó, a Móra Kiadói Csoport tagja.

ISBN 978 615 663 009 4

www.cerkabella.hu

Prológus

Elég!

Pihenésre van szükségem. Kész, nem bírom tovább! Elfáradtam. Összekuszálódtak a fejemben a gondolatok. Túl sok mindent kellene megérteni. Túl sok információt feldolgozni. Békés életemet brutálisan félbeszakították bizonyos események, melyek teljesen elszabadultak. Egy tizenkét éves lánynak csak a tizenkét éves lányok gondjain kellene törnie a fejét, nem az egész világ problémáin. Pont. Ezután nem akarok betegségekről, tisztességtelen emberekről és mindenféle rokonokról hallani, akik gondolkodás nélkül hátba szúrnak!

Egyszerűen nem jól van ez így.

Még a legjobb barátnőimnek, Irinának és Mariának sem meséltem túl sokat erről. Túl furcsa ez az egész. És ha jól meggondolom, túl személyes. Végül is az én családomról van szó, akármilyen is.

Eldöntöttem, hogy feljegyzek ide mindent, ami történt velem. Ez talán segít. Nem azért, hogy elfelejtsem, mert az ilyesmit akkor sem felejted el, ha akarod. Vagyis pont akkor nem felejted el. Inkább csak azt akarom, hogy rendet rakjak a fejemben, ha lehet, hogy megfegyelmezzem a gondolataimat. (Vajon helyes azt mondani, hogy megfegyelmezed a gondolataidat? Az első alkalommal utána kell néznem a neten.)

Egyetlen dolgot kell tudnotok: előfordulhat veletek is. Bármikor. Úgyhogy a helyetekben nagy figyelemmel olvasnám, ami következik. Nem árt idejében felkészülni.

Most, hogy elmondtam, ami a szívemet nyomja, folytathatjuk. Vagyis inkább elkezdhetjük. És mert úgy a legkönnyebb, a legelején kezdjük: azzal, hogyan kezdődött mindaz, amibe akaratom ellenére belekeveredtem.

Első fejezet
Melyben váratlan látogató érkezik

Az egész egy pénteken kezdődött. Abban a pillanatban, amikor valaki beledöfte az ujját a csengőnkbe, és harminc másodpercig vagy tovább ott is felejtette, a lakásban nem uralkodtak valami nagyszerű állapotok. És a lakáson kívül sem. Ha jól meggondolom, a lakásban ritkán van ilyesmi – és hogy a lakáson kívül mi van, hát arról már nem is érdemes beszélni.

Délután volt, a napnak az a szakasza, amikor mintha minden a feje tetejére állna. A könyvek és a ruhák életre kelnek, és úgy eltűnnek, hogy csak ámulsz-bámulsz, mégpedig általában olyan helyekre, amelyek a legkevésbé valószínűek vagy a legnehezebben megközelíthetők: a szőnyegre, az ágy alá, a konyhaasztal alá, vagy kis szerencsével a krumplis ládába vagy a mélyhűtőbe (igen, tudom, de tényleg megtörtént).

Az a jó ebben, hogy bárhol nyújtod ki a kezed, beleakadhat egy könyv vagy egy póló. Vagy egy játék. Vagy bármi más, azon kívül, amire valóban szükséged van.

A rossz az, hogy összeszidnak vagy megbüntetnek, attól függ. Aztán meg össze kell szedned és a helyére kell tenned a dolgokat.

Az idő sem volt olyan nagyszerű. A város fölött sötét esőfellegek gyülekeztek: néhány forró napot követően az időjárás elromlott, és vihar készülődött. Arról nem is beszélek, hogy a szél is mind erősebben fújt, mindenfelé papírfecniket, műanyag zacskókat és port szórt szét.

Egy szó, mint száz, soha rosszabbkor nem érkezhetett volna egy vendég. Aztán meg egy csomó dolgom is akadt. Takarítanom kellett, bevásárolnom meg főznöm. Másfelől számomra mindig rosszkor érkezik egy vendég. Bármilyen vendég. Úgyhogy csak forgattam a szemem, és kedvetlenül felemelkedtem a kanapéról.

– Olgica, drágám, megnéznéd, ki csenget? – hallatszott a hálóból egy elhaló női hang.

A női hang a hálóból az Olgica anyjáé volt.

Én pedig Olgica vagyok.

Második fejezet
Egy hívatlan vendég

Éppen az iskolából jöttem haza. Bor-zal-mas nap volt. Az igazgató a héten másodszor hívatott, hogy megmossa a fejem. Böhöm, őszülő csávó volt, aki majdnem folyton haragudott, s akit a nagyobbak Bajusznak neveztek el, mert volt egy fekete bajusza, amelyre nagyon büszke volt, és amelyik nagyon mulatságosan rezgett, amikor dühbe gurult. És ha rólam volt szó, hát akkor általában belegurult.

Azt beszélték, hogy soha senki nem látta nevetni, ami bizonyára túlzás – egyszerűen képtelenség, hogy reggel, amikor a tükörben megnézte azt a nevetséges pofáját, ne törjön ki belőle a röhögés.

Ezúttal éppen robbanást okoztam a kémia laborban, anélkül, hogy akartam volna. A baleset következtében néhány osztálytársam ruhája összerongyolódott és megfeketedett. Annyira röhejesek voltak! És ha nem mondtam volna meg rögtön a tanárnak, hogy kétbalkezes vagyok… Ugyan ki kérte rá, hogy rendkívül éghető vegyületek közelében hagyjon?! Vagy mindenféle éles tárgy között! Nyilvánvaló, hogy nem ismerte a Hogyan éld az életed? című kézikönyvet (türelem, mindjárt elérünk oda is). Következett az immár megszokott prédikáció, természetesen az igazgatói irodában, és a fenyegetés, hogy fel fog függeszteni. Bánhatta szegény, hogy nem rúghat ki. Überelhetetlen adum volt, ő meg tajtékzott, hogy nem tehet semmit.

Szóval kinyitottam az ajtót. És azonnal vissza is akartam csukni: ez volt a legkevésbé agresszív dolog azok közül, amiket teljes szívemből meg szerettem volna tenni. De valami megállított.

Az, aki csengetett, csenevész volt, magas, olyan harminc-negyven éves, hosszú, vékony keze és lába volt, és egyetlen szembeötlő ismertetőjele sem. Mégsem sikerült volna, hogy ne vedd észre, akkor sem, ha szeretted volna. Mégpedig azért nem, mert különös teste ellenére olyan zsírsirálykirály ruhákat viselt, amilyeneket még a legkényesebb kolléganőim is elirigyeltek volna. És sok ilyen van, a felük sem tréfa.

Nagyon sietett, és rohadtul mérges volt, az a típus, aki valami nagyvilági dámának képzeli magát, aminek egy cseppet sem tűnt, legyünk komolyak. Mi talán nem tudjuk, hogy néz ki egy nagyvilági dáma? Hát semmiképpen sem így. Ráadásul, miközben engem nézett, elővett a táskájából egy zöld almát, és úgy harapott bele, mint aki két napja nem evett.

Halványan nőre emlékeztetett. Röviden visszatolta az orrára a szemüvegét. Előbb jobbra, aztán balra nézett fölötte, mintha csak biztos szeretett volna lenni abban, hogy senki nem hallja meg, amit beszélünk, s ez legalábbis furcsa volt, mert rajtunk kívül a világon senki nem tartózkodott ott. Tetőtől talpig végigmért, aztán szárazon megkérdezte:

– Kész vagy?

– Mire? – feleltem azonnal, mint aki felkészült az összecsapásra.

– Hát az indulásra – válaszolta.

Amilyen lassan csak bírtam, ráemeltem a tekintetem, s úgy néztem rá, mint valakire, akinek sürgősen orvosi, pontosabban pszichiátriai ellátásra van szüksége, és olyan hangon válaszoltam, amely a Nagy Tavat is befagyasztotta volna a város közepén:

– A leghalványabb elképzelésem sincs arról, ki vagy és mit akarsz, és nem is vagyok kíváncsi rá. Különös lény vagy, az biztos, de jól tennéd, ha eltűnnél, mielőtt hívom a rendőrséget.

Az igazság azonban más volt. Soha nem hívtam volna ki a rendőrséget, mert miközben beszéltünk, az ujján egy hajszálra ugyanolyan gyűrűt szúrtam ki, amilyet apu hordott. És azt a gyűrűt semmivel sem téveszthetted volna össze, mert családi örökség volt.

A gyűrű közepén egy vicsorgó jaguárfej ékeskedett.

Én is kaptam egy ilyet.

Harmadik fejezet
Ki vagyok én?

Végül is a rendőrség mégis becsöngetett hozzánk – csakhogy egy más napon, és teljesen más okokból, mint amilyenekre esetleg gyanakodnátok. Később majd kitérek rájuk.

Lefogadnám, hogy kíváncsiak vagytok arra, mi következett azután, hogy különös vendégünk, egészen nyilvánvaló ellenkezésem dacára mégis átlépte lakásunk küszöbét. De kicsit még húzom az időt, mielőtt ezt elmondom – részben a feszültség miatt, de azért is, hogy mondjak két szót magamról.

A nevem Olga Tomescu, és tizenkét éves vagyok (azaz majdnem tizenhárom, de addig van még egy kicsi). Hatodikba járok. Sovány vagyok, egy vörös hajtincsem folyton lázadozik és összevissza kószál a fejemen, és nekem van a legközönyösebb arcom a világon, amit nem is mulasztanak el folyton megjegyezni. Ja, és szeplős vagyok, nagyon szeplős, főleg nyáron, amikor túl sok időt töltök a napon. Megőrülök a hosszában csíkos harisnyákért, és általában azt gondolom, nagyon sikkesek. Az osztálytársaim viszont egyre azt mondogatják, hogy nem ártana olyan boltokban vásárolnom, amelyekben a mi századunkban készült ruhadarabokat árulnak. Mit lehet tenni az irigység ellen?!

Egész gyermekkoromban azt hittem, én vagyok a legnagyszerűbb, legszebb és legokosabb lány a világon – vagy hát legalábbis az enyéim addig ismételgették ezt folyton, amíg én is elhittem. Elég igaznak tűnt. Mikor iskolába kezdtem járni, felfedeztem, hogy nem mindenki hitte ezt, sőt, néhányan magukról hitték, ez viszont egy vicc, nem lehetett igaz.

A suliban én vagyok az utolsó a naplóban. T betű, mit tegyek? Nem, ez korántsem a legjobb dolog a világon. Semmi sem szörnyűbb, mint egy unatkozó és gonosz tanár, aki hirtelen azt mondja: „Na jóóóóó, kezdjük most a napló végén!” Köszi.

Kolozsváron élek anyával, egy levegős negyedben, az Andrei Mureşanuban. Itt régi és szép házak vannak, nagy részüket a két világháború közötti időszakban építették. Kis, kacér házunk van. Apa, akinek valóságos rögeszméje volt az akkori építészet, ragaszkodott hozzá, hogy megossza velünk a szenvedélyét, így hát jobban ismerem a környéket, mint egy ingatlanközvetítő. A lakosok többsége üzletember, orvos vagy ügyvéd – általában rendes népség.

Ja, meg mi.

Éles a nyelvem, és mindig a szemébe mondom az embereknek, hogy mit gondolok róluk. Na jó, nem éppen mindig, de majdnem – és ez több, mint amit az ismerőseim nagy részéről elmondhatok.

Azt vajon mondtam, hogy egész nap csak régi filmeket néznék, és hogy a legnagyobb élvezet a számomra az, ha elnyúlhatok a fotelben egy krimivel vagy egy kalandregénnyel, és egy forró kakaót kortyolgathatok? Vagy azt, hogy Sherlock Holmes, Hercule Poirot, Philip Marlowe és más ilyen zsenik a bálványaim, az egyedüliek, akik minden rendes ember tiszteletét és csodálatát megérdemlik? (Apropó, azt tudjátok, hogy Sherlock Holmes előbb volt könyv, és csak utána sorozat? Ez az olvasás egyik jótéteménye – hogy ilyen fölösleges dolgokat tudsz meg, amik hallatán leszakad a barátaid arca.)

Még nem mondtam, hát mondom most.

Velünk él Farid is. Farid egy kiskutya, akit négy évvel ezelőtt kaptam a születésnapomra. Ő az én kis állatkám, és valósággal imádom. Nem is tudom, honnan támadt az enyéimnek az az ötlete, hogy éppen egy kutyát vegyenek nekem. És azt hiszem, nem is akarom tudni. Sőt, emlékszem az elgyötört arcukra, amikor elkezdte a házban levő tárgyakat rágni: kanapékat, foteleket, kábeleket – általában drága és nehezen megvásárolható dolgokat.

Hát ennyi. Ha mást is meg szeretnének tudni rólam, akkor megkérdezhetitek. Nem biztos, hogy válaszolni fogok, de legalább tudni fogjátok, hogy megpróbáltátok.

Tudom, hogy egy elviselhetetlen, öntelt, arrogáns perszónának tűnök, de tényleg azt hiszem, hogy mindig igazam van. Hogy is élhetnél békében magaddal, ha nem hinnél ebben? Ha úgy teszel vagy mondasz valamit, hogy nem hiszel a saját igazadban, nagy képmutató vagy, semmi több.

Ennyire egyszerű.

Ezt a suliban is elmondtam, az osziórán, egy emlékezetes hozzászólásban (én így képzeltem), amelyben kifejtettem a véleményemet az osztály előtt. A következmények azonban inkább kellemetlenek voltak, a véleményem nem aratott tapsot, és nem hozott gratulációkat. Gondolatmenetemet sem az osztálytársaim, sem az oszi nem díjazta, sőt, ez utóbbi beképzeltnek és lehetetlennek nevezett, aztán meg odatett, hogy a következő órára írjak egy esszét a szerénység jótéteményeiről.

Szerénység? Na hagyjuk. Az osztályom tele van szerény kölykökkel, akik egy lépésre vannak a bukástól.

Ja, amikor nagy leszek, világhírű írónő leszek. De hát azt hiszem, ez magától értetődik.

Ugyan mi másra is vágyhatnál?!

Negyedik fejezet
Meglepetééés!!!

Kiderült, hogy valójában anya hívta meg hozzánk azt a személyt. Ninának hívták, és apa rokona volt. Pontosabban a nővére vagy valami ilyesmi (remélem, érződik a szarkazmusom), aminek következtében én az unokahúga lettem. Ami nemcsak valószínűtlen, hanem igazságtalan is.

Tudom, hogy nem választhatod meg a rokonaidat, de legalább semmibe vehetnéd őket – ha lehet, egész életedben. Főleg akkor, ha így néznek ki, és így viselkednek. Aztán meg szerettem volna, ha én is előre értesülök az érkezéséről, legalább futólag, de… Az utóbbi időben anya és én nem értettük meg valami jól egymást. Nem mintha összevesztünk volna, de hát tudjátok ti is, milyen ez. Semmi sem volt jó, amit én csináltam, és semmi sem volt jó, amit ő.

A családunkban Nina a tabutémák közé számított. Tudtam, hogy jó ideig Constantin nagyapámnak dolgozott, aztán visszavonhatatlanul összevesztek, és most halálosan gyűlölték egymást. Részleteket nem tudtam, de reméltem, hogy egyszer csak megtudom. Ugyanakkor Nina a szüleimmel is összeveszett, utána meg elhagyta az országot, maga mögött hagyva a múltat is.

Farid reakciója azonban meglepő volt. Ahogy meglátta Ninát, elkezdett forgolódni, mint valami agyalágyult, s el kell ismernetek, ez nagyon gusztustalan viselkedés. Senki idegennel nem viselkedett még így. Aztán hanyatt vágta magát, hogy a hasát vakargassák. Azt feltételeznétek, hogy egy kutyának az élete árán is meg kell védenie a gazdáját, és hogy őszinte legyek, én is azt reméltem, hogy ellenszenveimet sikerül automatikusan átplántálnom belé. Azon kívül, hogy halálosan idegesített, csodás látvány volt, ahogy ott álltak egymással szemben, szemüvegesen és…

Állj! Más hülyeségekkel voltam elfoglalva, és nem mondtam el a lényeget Farid kinézetéről!

Más nagyszerű erények mellett apának remek a kézügyessége is. Egy rézdrótdarabkából kerek szemüveget fabrikált Faridnak. Ahányszor csak a városba mentünk, jól odarögzítettük a szemére. Amikor először csináltuk ezt, majd’ megszakadtunk a röhögéstől – és éppen erre a reakcióra számítottunk a többiek részéről is.

Zabálnivaló volt! Nagyon intellektuális levegő lengte körül. Hál’ istennek elég hamar megszokta, és mindenféle nyafogás nélkül viselte, még talán büszkén is. Volt is miért. Bizonyára ő volt az egyetlen szemüveges kutya az egész városban, ha nem az egész országban. Ezzel a szemüveggel meg egy piros kendővel a nyaka körül ő volt a negyed sztárja.

És most elárult az első jöttmentért!

A hierarchiában fölöttem levő személytől (anya) érkező könyörgések következtében végül megtettem, amit egy házigazdának meg kell tennie. Teát szolgáltam fel a családi örökségnek számító teáskészletben, amely a házigazda vitrinjét díszítette, és amelyet csak speciális alkalmakkor használtunk. Nem láttam be, mi lenne ebben a speciális alkalom, de szoruló szívvel engedelmeskedtem, s megpróbáltam eltekinteni a személyes ellenszenvtől.

Nina forrón megköszönte a teát, aztán egyetlen hörpintéssel kiitta. Hogy ti is értsétek: a tea olyan forró volt, hogy forróbb nem is lehetett volna. Szinte tapsikolva vártam a kiáltásokat, melyeket Nina majd teaivás közben hallat.

Neki azonban egy arcizma sem rándult. Ez a nő egy másik bolygóról érkezett. Bárki más megtöltötte volna teával a házat, és nagyokat fújva hűtötte volna megégett nyelvét. Aztán meg egy késsel, egy villával vagy legalább egy kanállal a keresésemre indul. Stratégiai húzással közel húzódtam az ajtóhoz, hogy elmenekülhessek, ha a dolgok úgy alakulnak.

– Kész vagy? – kérdezte rögtön, a legnagyvonalúbb mosolyt küldve felém, amit halandó arcán láttam.

Látszott rajta, hogy igyekszik kedves lenni. Kis erőlködéssel a mosolya körbeérte volna a fejét.

Nem viccelt. Úgy döntöttem, finom leszek.

– Öööö… nem, nem vagyok készen. És nem is leszek. Egyszerűen azért, mert nem megyek sehova.

Sűrűbben kezdett pislogni. Hol anyára nézett, hol rám, várva, hogy majd csak megegyezünk.

– Természetesen jössz! Hidd el. Csak nem képzeled, hogy fölöslegesen jöttem idáig.

Anyára néztem, aki azonban kerülte a tekintetem. Felvettem az idegesítő stréber arcomat.

– Ez egy vicc? Mostanában rosszul állok a humorérzékkel.

Nina mosolya olvadni kezdett, most már egészen elviselhető méretben tündökölt. Ismét egy emberi alakot láttam. Anya felé fordult. Mosolya már nem is mosoly volt, csak egy félszeg grimasz. Észrevettem, hogy ezt a hatást váltom ki az emberekből.

– Hmmm, szóval még nem szóltál neki.

Zavartan megvakarta a fejét.

– Oké. Akkor elmondom én, hogy áll a dolog.

Az órájára nézett.

– Késésben vagyunk. Ha nincs ellenedre, az úton elmagyarázom.

De még mennyire, hogy ellenemre volt, noha világosan látszott, hogy senkit nem érdekel, hogy ellenemre van.

– Mit magyarázzon el? – kérdeztem haragosan. – Anya! Tudnom kell valamit?! Anya?!

Életrajzi jegyzetek

Alex Moldovan 1977-ben született Kolozsváron, jelenleg is ott él. Szenvedélye a gyermekirodalom, a jazz, és önkénteskedik egy állatvédő egyesületnél. Már gyerekként is annyira szerette a könyveket, hogy elhatározta, ha felnő, író lesz. De előtte még elvégezte a filozófiaszakot, lefordított több mint harminc könyvet, és volt könyvkereskedő is.

Demény Péter vagyok. 1972-ben születtem Kolozsváron, azóta Zilahot és Marosvásárhelyet követően Bukarestben élek. Közben írok, fordítok. Szóval irodalmilag távgyaloglok.

Tartalom

Prológus

Első fejezet
Melyben váratlan látogató érkezik

Második fejezet
Egy hívatlan vendég

Harmadik fejezet
Ki vagyok én?

Negyedik fejezet
Meglepetééés!!!

Ötödik fejezet
Melyben ellenkezésem dacára el kell mennem otthonról

Hatodik fejezet
Idegbaj és frusztráció

Hetedik fejezet
Hogyan éld az életed?

Nyolcadik fejezet
Jaguár

Kilencedik fejezet
Ki nem mondott dolgok

Tizedik fejezet
Melyben tudomást szerzek a szabályokról

Tizenegyedik fejezet
Hogyan lettem az osztály okostojása?

Tizenkettedik fejezet
Úton

Tizenharmadik fejezet
Egy minél egészségesebb élet érdekében kerüljetek mindent, ami ízlik

Tizennegyedik fejezet
Amelyben fényes nappal megmotoznak

Tizenötödik fejezet
À la carte

Tizenhatodik fejezet
Azokról a dolgokról, amelyek igazán zavarnak: a francia nyelvről

Tizenhetedik fejezet
Amelyben villogok, akár egy zseni

Tizennyolcadik fejezet
Találd ki, ki jön vacsorára

Tizenkilencedik fejezet
Nagyapa színre lép

Huszadik fejezet
Azokról a dolgokról, amiket a felnőttek soha nem magyaráznak el

Huszonegyedik fejezet
A magasban

Huszonkettedik fejezet
Álomtündérre várva

Huszonharmadik fejezet
Azokról a dolgokról, amik a legjobban idegesítenek: a takarítás

Huszonnegyedik fejezet
Családi örökség

Huszonötödik fejezet
Veszedelmes viszonyok

Huszonhatodik fejezet
Amelyben bonyolódnak a dolgok

Huszonhetedik fejezet
Fellélegzem

Huszonnyolcadik fejezet
Ne próbáljátok ki otthon!

Huszonkilencedik fejezet
Amelyben a dolgok még jobban összegabalyodnak

Harmincadik fejezet
Luxusszálló

Harmincegyedik fejezet
Földalatti Kft.

Harminckettedik fejezet
Lecke illemtanból

Harmincharmadik fejezet
Amelyben a dolgok elszabadulnak

Harmincnegyedik fejezet
Amelyben egy elbűvölő alakkal találkozunk

Harmincötödik fejezet
Amelyben ajánlatot tesznek nekem

Harminchatodik fejezet
Amelyben beigazolódik, hogy a sors útjai kifürkészhetetlenek

Harminchetedik fejezet
Shopping

Harmincnyolcadik fejezet
Minden keresztapának van egy keresztapja

Harminckilencedik fejezet
Hogy működik a világ? Vagy nem.

Negyvenedik fejezet
Tömbházak mögött

Negyvenegyedik fejezet
Az oroszlán barlangjában

Negyvenkettedik fejezet
Melyben megismerkedünk a világhírű Wolanddal

Negyvenharmadik fejezet
Végre!

Negyvennegyedik fejezet
Az alvásról

Negyvenötödik fejezet
Amelyben bebizonyosodik, hogy a dolgok nem mindig olyanok, amilyeneknek tűnnek

Negyvenhatodik fejezet
Az élet, akár a filmekben

Negyvenhetedik fejezet
Családegyesítés

Negyvennyolcadik fejezet
A nagy leszámolás

Negyvenkilencedik fejezet
Az igazság órája

Ötvenedik fejezet
Anya csak egy van

Ötvenegyedik fejezet
Amelyben a dolgok visszaterelődnek a normálisabb mederbe

Ötvenkettedik fejezet
Az én fegyverem… a bosszú

Ötvenharmadik fejezet
Bakancslista

Ötvennegyedik fejezet
Vissza a suliba

Epilógus.
Amelyben elbúcsúzunk

Életrajzi jegyzetek

www.cerkabella.hu

ISBN 978 615 663 009 4

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Mukta – SIL OFL