BRUCE D. PERRY MD, PHD
OPRAH WINFREY

MI TÖRTÉNT VELED?

ÉLETÜNK ÚJRAALKOTÁSÁNAK KULCSA,
A MÚLT TRAUMÁINAK ELENGEDÉSE

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bruce D. Perry, M.D., Ph.D. and Oprah Winfrey / WHAT HAPPENED TO YOU?

Flatiron Books, 120 Broadway, New York, NY 10271, USA, 2021

Fordította

Mohai Szilvia

Szerkesztette

Tóth Gábor

Szaklektor

Dr. Csomai Zita

Copyright © Bruce D. Perry, M.D., Ph.D. and Oprah Winfrey, 2021

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2021

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2021

Cover design © Édesvíz Kft., 2021

Original cover and interior illustrations by Henry Sene Yee

Original interior design by Paul Kepple and Alex Bruce at Headcase Design

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Goart Design Bt.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-242-2 (epub)

ISBN 978-963-507-243-9 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

AJÁNLÁSOK

DR. BRUCE PERRY

Csapatomnak:

Barbarának, Grantnek, Jaynek, Emilynek, Maddie-nek,
Benjinek, Elisabethnek, Katharine-nek,
Robertnek és Emilynek

Martha McGillis emlékére

OPRAH WINFREY

Azoknak a lányoknak, akik úgy hitték, töröttek a szárnyaik.

Azt kívánom nektek, hogy ne csak repüljetek,
hanem szárnyaljatok.

TARTALOM

A szerzők előszava

Bevezetés

1. fejezet – Értelemre lelni a világban

2. fejezet – Egyensúlyra vágyva

3. fejezet – Hogyan szerettek minket?

4. fejezet – A trauma spektruma

5. fejezet – Összeáll a kép

6. fejezet – A túléléstől a gyógyulásig

7. fejezet – Poszttraumás bölcsességek

8. fejezet – Az agyunk, az előítéleteink és a rendszereink

9. fejezet – Kapcsolatokra éhezve a modern világban

10. fejezet – Mire van szükségünk most?

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

A Neuroszekvenciális modell és Dr. Perry munkássága

A SZERZŐK ELŐSZAVA

E könyv azoknak szól, akiknek az édesanyja, édesapja, párja vagy gyermeke valamilyen traumát élt át. És azoknak is, akiket – vagy egy szerettüket – illették már olyan kifejezésekkel, mint „mások kegyeit keresi”, „a saját útjában áll”, „bomlasztó viselkedésű”, „veszekedős”, „agyban nincs jelen”, „egyetlen állást sem képes megtartani”, vagy „nem megy neki a párkapcsolat”. Illetve azoknak is, akik egyszerűen szeretnék jobban megérteni önmagukat vagy másokat.

Tudjuk, hogy e könyv mindenféle gondolatokat és érzéseket ébreszt majd az olvasóban – és ezek az érzések kegyetlenek és fájdalmasak lehetnek. Egyesek számára kihívást jelenthet végigolvasni a súlyos és olykor felkavaró tartalmat. Mások számára pedig az aggyal kapcsolatos fogalmak lehetnek szokatlanok és nehezen érthetőek. Arra kérjük az olvasót, legyen türelmes és bízzon – bennünk és önmagában is.

Ha túlságosan felkavar, amit olvasunk, hagyjuk abba, és tegyük félre a könyvet egy órára vagy egy hétre. Ott lesz akkor is, amikor úgy érezzük, képesek vagyunk folytatni. És ha folytatni tudjuk annak felderítését, milyen hatással volt a gondolatainkra, az érzéseinkre és a tetteinkre az, ami történt velünk, hát tegyük. Így rátalálhatunk a továbbvezető útra.

1. FEJEZET

ÉRTELEMRE LELNI A VILÁGBAN

Évente több mint 130 millió gyermek születik szerte a világban. Mindannyiukat adott társadalmi, gazdasági és kulturális körülmények egyéni kombinációja várja. Egyes gyermekeket örömmel és hálával fogadnak, boldog szüleik és családjuk a karjukba zárják őket. Mások viszont, hozzám hasonlóan, elutasító, közönyös bánásmódot kapnak fiatal édesanyjuktól, aki egészen más életről álmodott, a szüleiktől, akiket megnyomorított a szegénység, vagy egy dühös édesapától, aki ő maga válik az állandósult erőszak forrásává.

Ám akár szeretik őket, akár nem, valamennyi jelenlegi és valaha volt újszülött (köztük én és az olvasó is) rendelkezik egy nagyon fontos jellegzetességgel. Attól függetlenül, milyen körülmények közé születünk, a teljesség eredendő érzésével jövünk a világra. Egyetlen gyermek sem kezdi úgy az életét, hogy olyasmiket kérdezgetne, vajon elég-e, értékes-e, vagy megérdemli-e a szeretetet.

Egyetlen kisbaba sem teszi fel a kérdést tudatosságának első pillanataiban, hogy ér-e valamit, mint ember. Az ő világuk tele van csodával. Ezek az apró emberi lények azonban már legelső lélegzetvételükkor megpróbálják feltérképezni a körülöttük lévő világot: „Ki fog gondoskodni rólam, és táplálni engem? Miben lelhetek majd vigaszt?” És számtalan pici lény számára kezdődik az élet sérelmekkel – például gondviselője erőszakos kitöréseit, vagy egyszerűen a megnyugtató hang vagy a gyengéd érintés hiányát kell elszenvednie. Az emberi életről alkotott tapasztalataink már a legelső pillanatokban is különböznek egymástól.

A legerőteljesebb érzés, amelyre a gyermekkoromban emlékszem, a magány volt. Az édesanyám és az édesapám csak egyetlen alkalommal voltak együtt: a dolog egy öreg tölgyfa alatt történt nem messze attól a Mississippi állambeli Kosciuskóban álló háztól, ahol az anyám, Vernita felnőtt. Az apám, Vernon mindig azt mondta nekem, sosem születtem volna meg, ha ő nem olyan kíváncsi arra, vajon mi rejlik az anyám rózsaszín uszkármintás szoknyája alatt. Kilenc hónappal ezen egyetlen éjszaka után megérkeztem én. Öntudatra ébredésem első pillanatától kezdve tudtam, hogy nem akartak. Az apám nem is tudott rólam, amíg az anyám nem küldött neki egy képeslapot a születésem hírével, hogy pénzt kérjen tőle babaruhára.

A nagyanyám, Hattie Mae otthonában a gyerekeknek nem volt szava. A nagyapámról csak egy halvány emlékem maradt, amint épp arrább hesseget a botjával – de hogy valaha ténylegesen hozzám szólt volna, arra nem emlékszem. Miután a nagyanyám meghalt, az anyám – aki akkorra Milwaukee-ba költözött – és a Nashville-ben élő apám otthona között ingáztam. Mivel egyiküket sem ismertem, képtelen voltam erős gyökereket ereszteni, vagy mély kapcsolatot kialakítani velük. Az anyám cselédként dolgozott heti ötven dollárért egy faluban, a Milwaukee északi partján fekvő Fox Pointban, és a lehetőségeihez mérten igyekezett ellátni három kisgyerekét. Babusgatásra nem maradt ideje. Próbáltam nem zavarni őt, vagy okot adni az aggodalmaskodásra. Távolinak és hidegnek éreztem őt, aki képtelen kielégíteni kislány énem szükségleteit. Minden ereje arra ment el, hogy megéljen, hogy túléljen. Mindig úgy éreztem, teher vagyok a számára, egy „újabb éhes száj”. Ritkán éreztem, hogy szeretne. Mióta csak az eszemet tudom, úgy éreztem, teljesen egyedül vagyok.

A traumatikus események, a bántalmazás és az elhanyagolás számtalan áldozatával történt beszélgetéseim során világossá vált számomra, hogy az ilyen élményeknek kitett gyermek erős fájdalmat kezd érezni. Egyre csak arra vágyik, hogy úgy érezze, szükség van rá, megértik, és értékesnek tartják. Ezekben a gyermekekben felnőttkorukra sem alakul ki az a képesség, hogy meg tudják ítélni, mennyit érnek. És ha ennek a hiánynak nem szentelünk figyelmet, az gyakran állandósult önakadályozás, erőszak, szexuális szabadosság vagy függőség formájában tör elő.

És itt kezdődik a munkánk – az a munka, melynek során kiássuk azokat a gyökereket, amelyek jóval azelőtt ágyazódtak be a lelkünkbe, mielőtt szavakkal ki tudtuk volna fejezni, mi történik velünk.

Dr. Perry elmagyarázta nekem, hogyan égnek be mélyen az agyunkba ezek a nagy hatású, félelmetes vagy épp elidegenítő érzékszervi tapasztalatok – amelyek tarthatnak csupán néhány másodpercig, de akár évekig is ismétlődhetnek. Ahogyan az agyunk fejlődik, s folyamatosan újabb és újabb élményeket dolgoz fel, miközben próbálja értelmezni a minket körülvevő világot, minden egyes pillanat az összes addigi pillanatra építkezik.

Mindig is egyetértettem a mondással, miszerint a magban ott rejlik a fa; a dr. Perryvel végzett közös munkám során pedig megbizonyosodhattam ennek igazságáról. Így hát, ha meg akarjuk érteni a fát, vissza kell térnünk a maghoz.

Oprah

Emlékszem, amint ismeretségünk kezdetén Oprah egyszer azt mondta: „Te vagy az az ember, aki mindent az agy szemszögéből vizsgál. Tényleg mindig az agyra gondolsz?” Röviden annyit mondhatnék, hogy igen. Valóban sokat gondolok az agyra. Neurológus lévén a főiskola óta egyfolytában az agyat és a stresszreakciók működését tanulmányozom. Illetve az ideggyógyászat után pszichiátriát is tanultam. Azt tapasztaltam, hogy ez az „agyközpontú” gondolkodás segít megértenem az embereket.

Gyermekpszichiáterként gyakran tesznek fel nekem kérdéseket a gyerekek problémás viselkedésével kapcsolatban, például ilyeneket: Miért viselkedik ez a gyerek úgy, mint egy csecsemő? Miért nem tud a korának megfelelően reagálni? Hogyan képes egy anya végignézni, amint a párja megveri a gyerekét? Hogy tud bárki is bántani egy gyereket? Mi a baj azzal a gyerekkel? Azzal az anyával? Az anya párjával?

Az évek során rájöttem, hogy a látszólag értelmetlen viselkedés is értelmet nyer, ha mögé nézünk. És mivel az agy az a szervünk, amely lehetővé teszi, hogy gondolkodni, érezni és cselekedni tudjunk, akárhányszor csak próbálok megérteni valakit, az illető agyára gondolok. Miért tette azt, amit? Mi késztette arra, hogy így viselkedjen? Valami történt vele, aminek következtében az agya ma így működik.

Legelőször még a főiskolán, fiatal pszichiáterként alkalmaztam az ideggyógyászat tudományát a viselkedés értelmezésére. Egy idősebb férfit, Mike Rosemant kezeltem – Mike okos, vicces, kedves ember volt, s mivel a koreai háborúban is szolgált, rengeteg harcot látott. Tipikus poszttraumás stressz szindrómában (PTSD) szenvedett – erről a későbbiekben részletesebben is beszélek majd –, amelyet szorongás, alvászavarok, depresszió és az emlékképeknek a tudatban való epizodikus megjelenése jellemez, azaz olykor úgy érezte, mintha továbbra is a harctéren lenne. Problémáját ivással próbálta meg orvosolni, ami túlzott alkoholfogyasztáshoz vezetett. Ez természetesen negatív hatással volt a munkájára, és családi konfliktusokat szült, így végül akarata ellenére nyugdíjazták, a felesége pedig elvált tőle.

Már körülbelül egy éve dolgoztunk együtt, s Mike egészen jól kordában tudta tartani az alkoholfogyasztását, de a többi tünete közül egy sem szűnt meg.

Egyik nap meglehetősen kétségbeesetten hívott fel: „Doki, tudnánk ma találkozni? Fontos lenne. És Sally is jönni szeretne.” Sally egy nyugdíjas tanárnő volt, akivel akkoriban randevúzgatott. Korábbi találkozóink alkalmával Mike sokszor említette, hogy „ezt nem szeretné elszúrni”. Éreztem, hogy sürgős a dolog, így beleegyeztem. Délután felkerestek a rendelőmben, és leültek egymás mellé a kanapéra. Fogták egymás kezét. Sally halkan belesuttogott valamit Mike fülébe; úgy tűnt, a férfi izgul, a nő pedig megpróbálta megnyugtatni. Olyanok voltak, mint két izgatott tinédzser.

Majd Mike megszólalt: – El tudná magyarázni Sallynek, mi az a PTSD? Hogy miért vagyok ennyire szétesve? – Majd könnyekben tört ki: – Mi a gond velem? Hiszen Korea már több mint harminc éve volt! – Sally közelebb húzódott hozzá, és átölelte.

Elbizonytalanodtam. Vajon el tudnám magyarázni, mi is az a PTSD? – gondoltam magamban, így a válasz elől kitérve ezt kérdeztem tőle: – Szabad tudnom, hogy miért pont most, Mike? Történt valami?

– Tegnap este elmentünk vacsorázni. Utána a belvárosban sétáltunk a mozi felé, hogy megnézzünk egy filmet. És hirtelen az úton találtam magam a parkoló autók között, hason fekve a földön, a kezemmel a fejemen, rettegve. Azt hittem, hogy lőnek rám. Eléggé össze voltam zavarodva. Végül rájöttem, hogy mindössze egy motor kipufogója durrant egyet. De olyan hangja volt, mintha lőttek volna. Az öltönynadrágom térde kiszakadt. Izzadtságban úsztam, a szívem hevesen vert. Annyira kínos volt. Ki akartam szaladni a világból. Arra vágytam, hogy hazamenjek, és jól leigyam magam.

– Az egyik pillanatban még kart karba öltve sétáltunk – vette át a szót Sally –, a következőben pedig már a lövészárokban feküdt Koreában, és üvöltött. Lehajoltam, hogy segítsek neki, de ellökött magától. Megütött. – Sally elhallgatott, majd így folytatta: – Olyan érzés volt, mintha vagy tíz percig tartott volna, de valójában szerintem csak pár perc volt. Árulja el, hogyan segíthetnék neki. – Majd Mike felé fordulva hozzátette: – Nem hagylak magadra.

– Magyarázza el neki, mi a bajom – kérlelt Mike.

Akkoriban 1985-öt írtunk. A PTSD-vel kapcsolatos kutatások még mindig gyerekcipőben jártak, én pedig huszonkilenc éves, tapasztalatlan pszichiáterként, aki még be se fejezte a tanulmányait, semmit sem tudtam. – Nézze, nem tudom, mit felelhetnék. Azt azonban tudom, hogy Mike nem akarta bántani.

– Tudom – felelte Sally, aki úgy nézett rám, mintha teljesen ostoba lennék. És az is voltam. Azonban, míg a klinikai munkáról valóban nem tudtam sokat, az agyról, az emlékezet működéséről és a stresszre adott válaszreakciókról annál többet. Nem klinikai orvosként, hanem neurológusként próbáltam megmagyarázni, miért keresett menedéket Mike az utcán. Feltettem magamnak a kérdést, vajon mi játszódott le a férfi agyában, amikor a motor kipufogója durrant egyet – vagyis az agy szemszögéből kezdtem vizsgálni egy klinikai esetet.

– Véleményem szerint a probléma részben abból adódik, hogy sok évvel ezelőtt, Koreában Mike agya hozzászokott a folyamatos fenyegetettséghez – a teste és az agya túlérzékennyé vált, és túl erősen reagál a világból érkező bármilyen fenyegető ingerre. A háború idején, az életben maradása érdekében az agya összekapcsolta a lövés hangját a menedékbe húzódás igényével és az extrém túlélési reakcióval, s e kapcsolatrendszer tulajdonképpen a memóriája részévé vált. – Elhallgattam, majd így szóltam: – Így érthető?

Sally bólintott: – Valóban eléggé gyakran összerezzen.

– Mike, amikor itt ült az irodámban, számtalanszor észrevettem, hogy összerezzen vagy megijed, amikor becsapnak egy ajtót, vagy túl hangosan tolnak egy kocsit a folyosón. Továbbá rendszeresen körbejártatja a tekintetét a szobában. Bármilyen apró mozdulat, hang vagy fény magára vonja a figyelmét.

Mike így felelt: – Aki nem bukott le, meghalt. Aki nem virrasztott ébren éjszaka, meghalt. Aki elaludt, meghalt. – Pislogás nélkül bámult a semmibe, majd egy pillanatnyi csend után felsóhajtott. – Gyűlölöm a függetlenség napját. Meg a szilvesztert is. A tűzijáték halálra rémiszt. Még amikor pontosan tudom, hogy mikor lesz tűzijáték, akkor is összerezzenek – úgy érzem, minta a szívem ki akarna ugrani a helyéről. Gyűlölöm. Utána egy hétig nem tudok aludni.

– Az eredetileg az adott helyzethez alkalmazkodó, védelmező jellegű válaszreakció még ma is ott van bevésődve a memóriájában. Nem tűnt el – mondtam.

– De hát már nincs rá szüksége – fakadt ki Sally. – Szó szerint pokollá teszi az életét. Nem lehetne valahogy kitörölni belőle?

– Ez remek kérdés – feleltem. – A gond az, hogy a háború idején kialakult válaszreakciók egy része Mike agyának azon területeihez kötődik, amelyeket nem lehet tudatosan irányítani. Hadd magyarázzam el ezt egy kicsit részletesebben.

Elővettem egy papírlapot, és rajzoltam egy lefelé fordított háromszöget, majd három vízszintes vonallal négy részre osztottam. Akkor először ábrázoltam így az agyat. Ma, harmincöt évvel később, még mindig ezt az egyszerű ábrát alkalmazzuk az agy, a stressz és a trauma működésének szemléltetésére.

– Vizsgáljuk meg az agy alapvető szerkezetét. Ez a szervünk olyan, mint egy négyrétegű torta. A legfelső réteg az agykéreg, az agyunk legjellegzetesebben emberi része. – Elkezdtem beleírogatni az ábrába az agy különböző funkcióinak elnevezését, amint az az 1. ábrán is látható.

1. ábra

AZ AGY MODELLJE

AZ EMBERI AGY HIERARCHIKUS FEL ÉPÍTÉSE

Az agyat négy egymással szoros kapcsolatban lévő területre oszthatjuk – ezek az agytörzs, a köztiagy, a limbikus rendszer és az agykéreg. Az agy strukturális és funkcionális értelemben vett összetettsége az alsóbb, egyszerűbb területektől felfelé, azaz az agytörzstől az agykéreg felé növekszik. Az agykéreg felelős a. legjellegzetesebben „emberi” funkciókért, amilyen a beszéd és a nyelvhasználat, az absztrakt fogalmak megértése, valamint a múltra való visszatekintés és a jövő tervezése.

Közben tovább magyaráztam: – A felső rétegben található rendszerek a beszédért, a nyelvért, a gondolkodásért és a tervezésért felelnek; értékrendünk és hiedelmeink is itt tárolódnak. Illetve, ami Mike esetében nagyon fontos, ez agyunk azon része, amely képes „érzékelni az időt”. Ha az agykéreg „online” állapotban van és aktív, vissza tudunk gondolni a múltra, vagy a jövőbe tudunk tekinteni. El tudjuk dönteni, hogy valami a múltban történt vagy jelenleg történik. Ez érthető? – Mike és Sally bólintott.

– Rendben. Most pedig nézzük az agy belsejét – az agytörzset. Az agy ezen része kevésbé összetett, főként irányítási feladatokat lát el, mint amilyen a testhőmérséklet, a légzés, a pulzus és hasonlók szabályozása. Gondolkodásért vagy időérzékelésért felelős részek viszont nem találhatók az agy ezen területén. Olykor az agy ezen részére „hüllőagyként” hivatkozunk; olyan funkciókat lát el, amelyek például egy gyík életében is megjelennek: a gyíkok nemigen tervezgetnek, mindössze a jelenben élnek, és reagálnak a történésekre. Ám mi, emberek, az agyunk felső rétegének – az agykéregnek – köszönhetően fel tudunk találni dolgokat, továbbá alkotunk, tervezünk és érzékeljük az időt. – Mielőtt folytattam volna, Mike-ra és Sallyre pillantottam, hogy meggyőződjek róla, értik, amit mondok.

– Az érzékszerveink – a látás, a hallás, a tapintás, a szaglás és az ízlelés – által begyűjtött ingerek elsőként az agy alsóbb rétegeibe érkeznek. Ezek egyike sem jut közvetlenül az agykéregbe; először mindig az alsóbb rétegekbe kerülnek.

Bólogattak, hogy értik.

– Miután a jelek beérkeztek az agytörzsbe – a háromszög aljára mutattam –, az feldolgozza őket. Az érzékelt jelet az agy tulajdonképpen összekapcsolja egy korábban eltárolt élménnyel. Ebben az esetben ezen összepárosítási folyamat során a motor kipufogójának durranása a géppuskatűzzel került párba – emlékszik, mit meséltem a háborúval kapcsolatos emlékekről? És mivel az agytörzs képtelen érzékelni az időt, vagy felfogni, hogy azóta számtalan év eltelt, aktiválja a stresszre adott válaszreakciót, és a test úgy reagál, mintha valódi fenyegetést észlelt volna. Mike úgy érzi magát és úgy cselekszik, mintha megtámadták volna. Az agytörzse nem mondhatja, hogy „Nyugalom, haver, hiszen Korea óta már eltelt harminc év. Mindössze egy motor kipufogója durrant”.

Hagytam nekik egy kis időt, hogy megemésszék a hallottakat. – Miután a jel végezetül eljut az agykéregbe, az már képes felfogni, mi is történt valójában. Ám a stresszválasz aktiválásakor az agy felsőbb részei átmenetileg kikapcsolnak – köztük az a terület is, amely képes az idő érzékelésére. Tehát végül a motor kipufogójának durranásával kapcsolatos információk is eljutottak az agykéreghez, azonban mindehhez idő kellett. És amíg ez meg nem történt, Mike ismét ott volt Koreában, aztán pedig összezavarodva tért vissza. Egész este nem tudott megnyugodni, igaz?

– Egyáltalán nem aludtam. – Mike kimerültnek, ám egyben megkönnyebbültnek tűnt. – Tehát nem vagyok őrült?

– Nem. Az agya pontosan azt teszi, amire számíthatunk mindazok után, amin átment. Ám ami egykor megkönnyítette az adott helyzethez való alkalmazkodást, ma épp hogy megnehezíti azt. Ami Koreában megmentette az életét, itthon megöli. Fel kell derítenünk, hogyan támogathatjuk a stresszreakciókért felelős agyterületeket abban, hogy ne reagáljanak ilyen túlérzékenyen.

Mike története természetesen itt nem ért véget, azonban már ennyiből is látható, hogy a férfi viselkedése mögött álló okok feltárása megkönnyebbülést hozott a volt katona és párja számára. Én pedig ettől az esettől fogva sokkal aktívabban alkalmaztam az ideggyógyászat alapelveit klinikai gyakorlatomban. Rávilágított arra, hogyan képesek egyes „felidéző jelek” – tulajdonképpen bármilyen érzékszervi inger, például egy látvány, egy hang, egy illat vagy egy érintés – aktiválni egy traumatikus esemény emlékét. Mike esetében a motor kipufogójának durranása a háború összetett emlékképét idézte elő. És ez a történet volt az egyik első, amelyet elmeséltem Oprah-nak, amikor elkezdtünk a traumákról beszélgetni.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-1-266-3778

00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen