Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Menüett

Találkozás alkonyatkor

Az első szöktetés

A kísértet

Egy útitárs

A Maestro

A Madonna mécse

Az elmulasztott légyott

Egy élet és egy óra

A Sibylla

Végzetek

Kis ház, nagy tragédia

Az erősebb

Kis vándorok

A fiatal esztendő

Álmok

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Tormay Cécile

ÁLMOK

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-753-7 EPUB
ISBN 978-963-398-754-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Álmok

első kiadás: 1920.
az elektronikus változat az 2009. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Friedrich Nerly (1807 – 1878) a velencei Szent Márk tér
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Menüett

Hideg téli éjtszaka volt. A park egyenesre nyesett fái között fázósan fehérlettek a mezítelen görög márványistenek. A nehézkes barokk kastély szinte belesüppedt a hófúvásba, s kivilágított ablakainak fénye fáradtan vergődött át a ködön.

Odabenn az udvarban, mindjárt a tornác előtt tüzet raktak a vendégurak csatlósai, s ásítozva bámultak a pattogó lángba, melynek visszfénye vörös kört táncolt ki a havon.

Az urak ezalatt mind összegyülekeztek az újmódis nagy fehér szálában. Az üveges csillár száz viaszgyertyájának fénye sziporkázva verődött vissza a Velencében kipallérozott kristálytükrökről, s ragyogva égett a falak furfangos arany díszítményein...

Ünnepi díszben mulatott ott a Bécsből lerándult nemesség virága. Egy nagybajuszú, varacskos lovasgenerális körül ifjú testőrök, negédes udvaroncok hajlongtak, s a házigazda, gőgös magyar nagyúr, sujtásos, ékköves ruhájában, mint valami csoda vált ki a csipkés gavallérok közül.

A falak mentén aranylábú székeken hosszú sorral ültek az asszonyságok. Oly kimérten mosolyogtak, mintha csak a bécsi udvari bálon lennének, és félszemmel mindegyre a ház úrnőjére lestek, aki palotahölgy lévén, ugyancsak kedvelte az előkelő illedelmet. Hanem azért minden igyekezet dacára egyik-egyik dáma, beszéd közben, olykor mégis megfeledkezett magáról, s valami átöröklött mozdulattal pihentette csípőjére kezét.

Az idősebb urak kivonultak egy hátsó szobába, s nagy billikomaikból ittak az úrnő-király egészségére és a saját egészségükre, amit lelkiismeretesen, magyar módi szerint cselekedtek.

Néhányan, leginkább a dámák, még kártyáztak is a háziasszony vieux-laque boudoirjában. Keselyű ábrázatú francia gavallér tartotta a bankot. Valamelyik ablakmélyedésben egy német költő, olyas udvari bolond féle, szavalgatott ábrándos aggszüzeknek ékes verseket, melyekben kifogyhatatlan leleményességgel hasonlította a nőket virágokhoz, csacsogó csermelyekhez, pillangók és más bogarakhoz... A nagy szálában pedig táncba fogott az ifjúság.

Bájosan halk menüett zenéjére indultak el a párok. Kéz-kézben mély bókkal lejtettek előre. Selyembe, bársonyba öltözve, mint megannyi virágzó ág, fonódott össze az ifjak, leányok alakja. Hol hátra hajoltak, hol meg egymásra néztek, és nem fáradtak el mindegyre újból mosolyogni. Karjaikat kecsesen emelték magasra, mélyen bókoltak, majd mintha haboznának, egy pillanatra megálltak: a hölgyek ujjacskái között, mint lepkeszárnyak libbentek meg a csipkés szoknyák... Aztán ismét előre lendültek a tükörsima padozaton.

Udvarias, kimért volt a tánc. Egy elejtett legyező vagy leszakadt virág váratlan fordulatot adott. Egy elő nem írt mosoly kedves zavart idézett fel a kipirult arcokra.

Az urak félbehagyták az ivást és a politikát, az aggszüzek odahagyták költőjüket, s mind a táncterem ajtajába sereglettek. A merevre fűzött asszonyságok előrehajoltak, fejüket a zene ütemére ingatták, s magassarkú cipellőikkel komplimentumot írtak le abroncsos szoknyáik alatt.

Mindenki elhallgatott. Csend lett, csak a menüett dallama zsongott a levegőben... És ebben az ünnepélyes pillanatban valaki egyet tüsszentett a terem szegletében.

Néhányan odatekintettek, és mosolyogni kezdtek...

Ott a szegletben, szorgalmasan tubákolva, teljes elhagyatottságában egy összeaszott kicsiny teremtés üldögélt. Neki mintha nem tetszett volna ez a tánc; barázdás homlokát haragosan vonta össze, és rosszallóan rázogatta a fejét. Valamit mormogott is hozzá, de arra jól vigyázott, hogy senki meg ne hallja.

Nem beszélt ő soha másokkal, mindig csak önmagával diskurálgatott szép csendesen a régmúlt időkről. A kastélyban emberemlékezet óta azt tartották róla, hogy háborodott elméjű szegényke, de nem zavart senkit, hát valahogyan megtűrték.

Szeme fakó volt, s arcocskája, melyre már a hajnali mise előtt, végtelen gonddal ragasztotta fel a szépségtapaszokat, olyan finom, olyan sárga, mint a régi elefántcsont. Fején ünnepélyes alkalmakkor rengeteg paróka trónolt, s kicsiny, remegő kezében burnótszelencét szorongatott.

Különös volt ez a parányi teremtés, s tán éppen az tette öt olyannyira különössé, hogy egész nap zajtalanul jött-ment a szobákban, és mindegyre beszélgetett halkan, nagyon halkan.

- Igen, igen - motyogta szemrehányóan -, hiába nevettek rajtam! Ti nem tudtok táncolni... Mi tudtunk, mi... ah, csak én tudtam.

Aztán visszagondolt messze ifjúságára, amikor minden kicsinyke ujjára akadt volna egy-egy kérője, s mikor a kancellár báljain Terpsychore grófnőnek nevezték őt el. És ö, bár egész életén át kíváncsi volt rá, hogy mit is jelent hát ez a név, nem merte megkérdezni soha senkitől. Mai napig sem tudja, pedig tisztán emlékezik rá, hogy... Terpsychore volt az ő neve addig a feledhetetlen udvari bálig, amelyiken maga ő felsége adott neki más nevet.

Meghívták az udvarhoz! Azt mondták, a mindenható császár és király akarja látni a táncát, s titokban még azt is megsúgták neki, hogy a gyermek Mária Terézia főhercegkisasszony és felséges húgai egy rejtett ablakon át fogják őt szemlélni, mert el szeretnék tőle tanulni a tánc művészetét... Mily dicsőséges volt ez a magyar hazára!...

Emlékezett a fényes császári termekre és az udvar bevonulására. Szinte megszédült, mikor a hatalmas császár belépett. Nagy allonge-parókája és csatos cipője maradt meg legjobban az eszében... Aztán visszafojtott lélegzettel bókoltak földig mindannyian, s egy fekete bársonyruhás főúr többszörös térdhajtással kúszott a földi istenséghez. Mialatt áhítatosan csókolta meg az eléje nyújtott kezet, szemét kéjesen hunyta le a boldogságtól...

A kis Terpsychore grófnő akkor eszmélt fel a kábultságából, mikor ő felsége Károly császár fejére tette nagy tollas kalapját, és elfoglalta a császárné mellett helyét a trónuson... Valaki jelt adott a tánc kezdetére.

Az ő táncosa egy fiatal kasztíliai nemes volt, az uralkodó spanyol kedvenceinek egyike. Sötéthajú, lángoló tekintetű gavallér, akit ő már régóta szeretett.

Az ifjú a nagy udvari meghajlással szólította fel a táncra. Aztán egyik kezével megfogta finom kardjának a markolatját, a másikkal a leány ujjacskáinak hegyét, és mindketten földig bókoltak a trón előtt.

Felcsendült a menüett dallama. Terpsychore grófnő remegett a boldogságtól, mert úgy érezte, hogy a császár színe előtt ellejtett táncukkal feloldozhatatlanul egymáshoz vannak kötözve. Arcán mámoros mosoly jelent meg, s szeme tüzet fogott az ifjú tekintetétől.

Elragadtatás tükröződött az arcokon. A császár gőgös, duzzadt ajkán a tetszés mosolya játszott, s egyik kegyencének leereszkedően mondotta:

- Íme, ez ifjú dámát kikiálthatjátok a menüett királynőjének!

És azután szájról-szájra járt a nagy horderejű királyi kijelentés, s Terpsychore grófnő azt gondolta, végzete a boldogság minden lehetőségét megadta néki...

Az utolsó meghajlásnál szemükkel örök hűséget esküdtek egymásnak, és az eltáncolt költemények vége volt.

Az udvar távozta után egy rózsakoszorúval, melyet jutalmul a császár küldött neki, királynővé koronázták. És ez illatos korona alatt fogadtak ők ketten szavakkal is szerelmet, hűséget egymásnak, és ígérték meg kölcsönösen azt is, hogy csak akkor táncolnak újból menüettet, amikor majd az esküvőjükön együtt táncolják el.

Ez volt életének legboldogabb napja, és csodálatosan erre sokkal ritkábban gondolt, mint arra a másik napra, amelyiken megtudta, hogy az ifjú búcsú nélkül hagyta oda Bécset, s visszament hazájába...

- Igen, gyermekeim - suttogta bánatosan arra a szörnyű napra gondolok én vissza, mert, ó kedveseim, a boldog napokat csak egyszer éljük át, a boldogtalanokat pedig: ezerszer... Igen, igen, megtartottam a szavamat, de ö... ah, ne is kérdezzétek...

A szegény menüett-királynő csakugyan megtartotta ígéretét. Gyermekesen ragaszkodott hozzá, mert a nők szavuktartóak, amíg szerelmesek. Terpsychore grófnő pedig egész ifjúságán át boldogtalanul szerette hűtlen vőlegényét. Elment ugyan a bálokba, de hiába könyörögtek neki - hajthatatlan maradt.

Évek múltak. Vőlegénye csak nem tért vissza, s lassanként kihűlt az ő szívében is a szenvedély. Nem irtózott többé attól a gondolattól, hogy egy más férfival táncoljon. Megint évek kellettek hozzá, hogy rászánja magát az esküszegésre. Ekkor várni kezdte, hogy felszólítsák. De hiába, nem ostromolta többé senki, békével hagyták üldögélni a terem szegletében.

Hónapokba tellett, amíg megértette, hogy elmúlt az ő ideje, amíg felfogta, hogy megöregedett. A körülötte mulatozók nem tudtak többé arról, ki volt ő hajdan...

- A menüett-királynő... Terpsychore grófnő... az voltam én! - suttogta most diadalmasan, s megdörzsölte a szemét, mintha belefáradt volna visszatekinteni az ifjúságára, de hogy is ne, hiszen olyan messze volt az már tőle. Aztán, hogy tudomást szerezzen való létezéséről, óvatosan felnyitotta burnótszelencéjét, ujjai közé vett egy csipetnyi tubákot, s mosolyogva szippantotta fel. Kiegyenesedett, majd újból a táncolókra függesztette tekintetét, s megrázta a fejét. Most kezdte csak igazán bánni, hogy a végzetes menüett után nem táncolt többé.

- Nem tudtok semmit, apáitok sem tudtak, mert nem láttak engem táncolni...

Ellenállhatatlan vágy fogta el. Szeretett volna felállni, és megparancsolni, hogy reá nézzenek mindannyian, mert meg fogja mutatni, hogyan táncol a menüett-királynő.

- Hiába álmélkodtok - mondotta ártatlan hiúsággal -, maga a mindenható császár adta nekem ezt a nevet!... Istenem, csak valaki felszólítana a táncra, csak eszébe jutnék valakinek! De hát ki gondolna egy ilyen öreg dámával.

És amint sóvárogva nézett végig az ifjúságon, szinte rémülten vette észre, hogy a szála túlsó oldalából egy fiatal gavallér nagy figyelemmel szemléli őt, s mintha leolvasná arcáról gondolatait, megindul, és jön... jön feléje.

Majd felsikoltott ijedtében. Forogni kezdett vele a világ, úgy látta, mintha a csillár himbálódznék, az emberek támolyognának, és behunyta a szemét. Úristen, ha csakugyan táncolni akarna vele!... Fejében egyszerre összezavarodtak a tánclépések, a lágy zene szinte harsogó zivatarnak tetszett neki, kis kezéből pedig koppanva hullott a földre aranyos burnótszelencéje.

Az ifjú meghallotta a koppanást. Most valósággal lepillantott a kis comtesse-ra, s ahelyett, hogy a szép Czobor grófnéhoz sietett volna, kivel már az előbb édes, hosszú pillantásokat váltott - megállt egy percre. Aztán tréfásan hajtott térdet a lelkendező öreg hölgy előtt, felemelte a szelencét, és szertartásosan nyújtotta felé.

- Ó, jaj nekem! - suttogta elcsukló hangon a vén grófkisasszony. - Mindjárt gondoltam, hogy ezt akarja... Várjon egy kicsit Monsieur... meg kell előbb próbálnom... rég nem táncoltam.

Ezzel aztán hirtelen lecsúszott karosszékéről, és a fal mellé lapulva kiosont a teremből, az ámuló, tiltakozó ifjú kezében hagyva a szelencét.

Mikor egyedül volt a legutolsó szobában, ahová csak lopva rebbent el egy-egy dallama a zenének - fellélegzett.

- Ki hitte volna - mormogta önelégülten -, alig bírtam tőle megmenekülni... De hát mit is csodálkozom én tulajdonképpen ezen... igazán furcsa vagyok.

Negédesen mosolygott, aztán ujjacskái közé fogta rengeteg tunikáját, két lábát egymás mellé illesztette, s nyakát előre nyújtva figyelt a zenére.

- Most - suttogta, s nagy kínnal lábujjhegyre állt, és megindult.

- Egy, kettő, komplimentum!... De ekkor valami a hátába nyilallott, épp ott a Watteau-ránc alatt.

- Ó, jaj, mein Herr Gott! - szisszent fel fájdalmában - ó, beh rosszul ment!...

Aztán pihent egy darabig, és elölről kezdte. Méltóságteljesen lépett ki, és ismét csak elvétette. Nem emlékezett már a táncra. Mindegyre megállt, s remegő kezével izgatottan simította végig a homlokát, csak úgy, mintha fel akart volna valamit kelteni, ami odabenn az ő barázdás kis homloka mögött réges-régen elaludt.

- Türelem, ma chére Christine, türelem - bíztatta magát, s nagy sóhajjal ismét neki fogott. A púderes paróka már félrecsúszott a fején, a szépségtapaszok mind lepattogtak az arcáról, de azért ő mégis szorgalmasan hajlongott tovább.

És egy sikerült bókolás után annyira jutott, hogy győzedelmesen tekintett körül:

- Íme, láthatjátok valahára a menüett-királynőt!

De ekkor hirtelen elakadt az ajkán a szó. Az egyik földig érő tükörben valami szomorú furcsaság bólintgatott elismerően feléje.

Ez a figura kihozta a sodrából. Haragosan lépett előre, aztán a fejéhez kapott, s karját kétségbeesett iszonyattal emelte égnek:

- Mit?... Hogy én lennék ez itt a tükörben?... Istenkém segíts... Ó, mein lieber Gott!...

Amint ott állt saját képe előtt, félrecsúszott parókájával, könnyes szemével, olyan megható volt. Lábacskája szomorúan tipegett ide-oda, a melléből síró hang szakadt fel:

- És én akartam megmutatni a világnak, hogyan kell menüettet táncolni! Ó, én szegény öreg!... Elfelejtettem már mindent, de hát minek is próbáltam meg, jó volt azt hinni, hogy még tudok. - Elfordult a tükörtől, és mivel hozzá volt szokva, hogy önmagát vigasztalja, dédelgesse, megsimogatta a saját arcát, és halkan suttogta:

- Ne sírj Christine, ha mondom, azért azok a többiek sem tudnak... senki sem tud többé ezen a világon…

Találkozás alkonyatkor

A múltkor egy este emlékeim között kutattam. Csak úgy véletlenül akadt kezembe az a régi kis lorgnon, s mikor elgondolkozva a szemem elé tartottam, homályos, poros üvegjén át egyszeribe beleláttam abba az elmúlt világba, ahol olyan jól festett kicsinyke úrasszonya kezében. Beláttam a régi szobák ajtaján, s mintha csak ott lettem volna, érezni véltem újra a levendulaszagot, mely az arcomba csapódott, ha visszafojtott lélegzettel, lábujjhegyen oda beléptem.

Ni, lám, ott áll a sarokban Lord Byron regényes képe alatt a különös zongora, melytől gyerekkoromban úgy féltem. Az öreg inas volt az oka, ő mondta, ha közel megyek hozzá, bekapja a fejemet. És hogy nyomatéket szerezzen állításának, még meg is mutatta a szörny tömérdek, elsárgult fogát.

A vén cseléd nagy hatalom volt a háznál, s velem kurtán bánt el, de én is megkínoztam párszor, amiért azután esküdt ellenségek lettünk. Gonoszul vigyorogtunk egymásra, s ha szerét ejthettem, kiöltöttem rá a nyelvemet.

Mikor jöttem, egyszerűen kézen fogott, s maga után vonszolva vitt be egy kis ajtón. Az ajtón túl azután igazán azt képzeltem, hogy egy elmúlt világba mentem vissza, ahol csak megszokásból és kötelességből élnek az emberek.

Nagyanyám, mert hát őt látogattam, porcelánszerű fehér függönyök mögött ült az ablakmélyedésben, s mikor beléptem, ezen a lorgnonon át mosolygott rám. Ő többnyire mosolygott, nevetni ritkán láttam, sírni pedig csak egyetlen egyszer. Jól emlékszem rá, kicsiny és törékeny volt, s két nagy kék szeme sehogy sem akart vele vénülni. Rendesen lila színű, vagy fekete selyemruhát hordott, melyből hűvös levendulaillat áradt szét.

Bevallom, nagyon furcsának találtam a ruháit. Egészen olyanok voltak, mint azok a ruhák, amelyeket a színehagyott dámák viseltek, akik unalmasan, mereven néztek le rám a képekről.

Egyszer, mikor a falon függő előkelő társaságot szemléltem, nem tudom hogyan jutott eszembe, de megkértem nagyanyámat, adjon nekik engedélyt az ásításra, mert hisz alig állják. Szigorúan pillantott a szemembe, s megtiltotta, hogy ilyesmivel tréfáljak. Ö tréfásnak tartott, pedig egészen komolyan mondtam. Hogy kiengeszteljem, fejemet szerényen húztam a vállam közé, s megkérdeztem, hogy úgy-e, ő fiatal korában szebb és mulatságosabb volt, mint a lefestett rokonság? Elmosolyodott, és elégedetten mutatott egy aranykeretű, bájos képre:

- Látod, ilyen voltam én akkor, régen.

- Ejnye, beh szép volt, nagymama! - szóltam bámészan - de...

-Nos?

- Szeretnék valamit kérdezni.

- Hát hadd hallom?

- Azt akarnám megtudni, miért tartotta meg az akkori ruháit, s miért nem öltözködik úgy, mint most szokás?

Megrázta a fejét.

- A mostani divat elcsúfítja az embereket... Csúnyák vagytok mind! Te - mondotta kisvártatva -, te... nem; maradj csak úgy, ahogy vagy! De én, én nem szeretem az új módit, meg a mostani asszonyokat s azokat a szemérmetlen újságokat. Semmi és senki sem szent előttük... Eh, mi mások voltunk. Tudtuk a kötelességünket!...