Narine Abgarjan

– részlet –

Fordította
Goretity József

Наринэ Абгарян Молчание цвета
Издательство АСТ, Москва, 2022.
© Narine Abgaryan 2022
The publication of the book was negotiated through
Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency AB (www.bgs-agency.com).
Hungarian translation © Goretity József, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem sokszorosítható!

Typotex Világirodalom
ISBN 978 963 493 320 5
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Brunner Ákos
A kötetet gondozta és a borítót tervezte: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

A szín
hallgatása

Első rész

Négy: zöld

– Hol van ez az Asztcu zulumat? – zsörtölődik Szofa babo,‍¹ miközben a félig kész gyapjúzoknit, a gulpát nyüstöli. A kerek hurkocskáit meresztgető zokni pontosan a harmadáig van felfejtve: csak a kék talpa, a narancssárga sarka, egy sárga csík meg egy lila szegély maradt. A zöld és az épphogy elkezdett piros csík hiányzik, helyükben apró hurkok meredeznek.

Az ünnepelt, a hétéves unoka, Levon sietősen elhagyta az események epicentrumát, és megbújt a kertben. Mielőtt kiszökött a házból, előrelátóan magára kapta az apja Tolsztoj-ingét, és nyakára tekerte a nagyapja sálját: ki tudja, mennyit kell a fedezékben ücsörögnie, amíg Szofa babo kidühöngi magát. Odakint délvidéki tél van – nyirkos-ködös, éjszakára csontig hatolóan fagyossá keményedő.

A gulpa annak a fakarikákból emelt piramisnak a színeit ismétli, amelyet Levon bátyja, Gevo rak ki nagy igyekezettel és buzgón, egyik darabot a másikhoz illesztve. A piramis alsó sora kék, aztán tovább, a méretcsökkenés rendjében élénk narancssárga, sárga, lila és piros következik. Az építményt egy morcos télifenyő-színű kúp zárja le – Levon nevezi így a sötétzöldet, de hisz hogyan is lehetne másként nevezni azt a színt, amely hajszálpontosan felidézi a porhóval behintett fenyő színét! Ha az ember óvatosan, hogy le ne rázza a félénk havat, bemászik a kert legtávolabbi zugában álló fenyő alá – göcsörtös törzs, rozsdás kérgű ágak, kampósan meghajló csúcs –, és kényelmesen elhelyezkedik (egyik keze a feje alatt, a másik a zsebében melegszik, a lába szabadon kinyújtva), majd erősen hunyorítva belélegzi a nedves, egy pillanat alatt a tüdejébe hatoló gyantaillatot, aztán hosszú pillanatok múltán lassan kifújja a levegőt, és tágra nyitja a szemét, akkor feltétlenül elkapja azt a szürkés-ködös, borongós, frissnek és egyidejűleg állottnak is tűnő zöld színt, amelyet Levon makacsul morcosnak nevez. Ilyen morcossága talán csak a nyári folyó mohos szélének van még, napnyugta előtt, amikor a víz már nem tükrözi vissza a fényt, hanem falánkan elkezdi bekebelezni, görcsösen és mohón, mintha attól félne, hogy nem fordul elő többé ilyen alkalom.

– Hol van ez az Asztcu zulumat? – fakad ki Szofa babo.

Levon fekszik a fagyos földön, és miközben tarkójával érzi annak közönyös leheletét, a meg-megremegő fenyőgallyak barna érhálózatán át a csillagok sápadt kankalinját szemléli. Már tudja, hogy az ember soha máskor nem vágyik úgy a tavaszra, mint télen, amikor a napsütés még távol van, még két hónap meg egy kicsi, vagy talán még több. A meleg csak trendez‍² után jön el, a nagyböjt előestéjén, egy pillanat alatt és váratlanul, mindig így szokott lenni, tegnap még hó volt, ma meg már kisarjazott az első csalán – finom, lédús, egyáltalán nem csíp, Szofa babo megszórja kősóval, összemorzsolja a tenyerében, és mindenkit megetet vele, aki a szeme elé kerül: az unokáit, a férjét, a fiát és a menyét, a zajos házi szárnyasokat… Sőt, még a kutyát, Asunt is megpróbálja megetetni vele, csakhogy az, élénken szedve görbe lábait és kerek hasával összegereblyézve az udvar szemetét, elsomfordál előle.

„Minek egy kutyának csalán?!” – értetlenkedik nyíltan egész kövérkés, borzas testével a kutyus.

– Talán bárkinek is kárára volt a friss zöld? – veti ellene Szofa babo, miután a kutya lázadó pózát szavakra fordítja. És várakozóan elhallgat, mintha a válaszra várna.

Asun a kutyaól mögé bújik, és onnan csóválja diplomatikusan a farkát.

– Bolond egy jószág vagy te! Leöntelek jeges vízzel, akkor majd tudni fogod! – morogja Szofa babo, ki sem várva bármiféle értelmesnek tetsző magyarázatot. Asun abban a pillanatban előugrik az ól mögül, és már hanyatt-homlok rohan is kedvenc gazdájához, mert tudja: nincs a megnyilvánulásában semmi bántó, csak kedvesség és szeretet. Örményország Tavusi körzetében, ahol Levon családja lakik, a kedvességet olyan szavakkal szokás kifejezni, amelyek mintha egyáltalán nem lennének alkalmasak arra, hogy vonzalomról tegyenek bizonyságot. Itt minden szó rengeteg jelentéssel bír, gyakran éppen ellentétesekkel is, és az értelmük nem a kimondott szó konkrét jelentésétől függ, hanem attól, hogy milyen hanglejtéssel mondták ki. Ezért, például, ha egy lány azt mondja egy fiatalembernek, hogy mindjárt úgy megcsaplak, hogy kileheled a lelkedet, akkor egészen elképzelhető, hogy nem erőszakosan fenyegeti, hanem éppen szerelmet vall neki.

– Na, te vén rosszcsont! Az egyetlen haszon belőled az értelmetlen ugatás meg a szőrcsomók szanaszét az udvarban – dörmögi Szofa babo tettetett komorsággal, miközben a kutya lekonyuló, bozontos füle tövét vakargatja. Asun boldogan felvonyít, ugrálni kezd, igyekszik megnyalogatni gazdája ráncos arcát.

– Hol van ez az Asztcu zulumat? – A nagymama hangja erőt gyűjt, és végigdübörög az egész házon, betölti a két felső szintet, majd öblös visszhangot vet a pincékben – a kicsiben is, a nagyban is. A hanghordozása olyan, hogy semmi kétség felőle: alig bírja visszatartani dühét. A gulpa a harmadáig fel van fejtve, néhány szem már el is mozdult, most azokat is fel kell szedni biztosítótűvel, vaksin hunyorogva a szemüveg vastag lencséjébe, aztán újrakötni, szakadatlanul átkozódva és tanúságul hívva az ősöket – élőket és holtakat –, és leleplező párhuzamokat vonni. Levon magaviseletéért a holtak közül az ükapa, Mamikon a felelős, akit annak idején Eszetlennek csúfoltak, és akinek köszönhetően a családjukat Anhatancnak, vagyis Birtokosnak nevezték el (így szidalmazták a forradalom előtti, régi vágású és gondolkodású embereket). A kollektivizálás éveiben, amikor az újonnan megjelent szovjethatalom, amely legfőbb ellenségének a magántulajdont jelölte meg, azzal a követeléssel állt elő, hogy a parasztok kötelesek beadni a téesz tulajdonába a háziállataikat, akadtak közöttük olyanok, akik ezt megtagadták. Mamikon, az ükapa szintén ilyen nyakas embernek bizonyult. Mivel lobbanékony volt, és ha dühbe gurult, nem bírta visszafogni magát, egy hosszas és hiábavaló beszélgetést követően, majd végtelen könyörgések után, hogy térjen észre – de hát ki látott még olyat, hogy elvegyék a családot tápláló tehenet?! –, félholtra verte a téeszelnököt, a lánglelkű bolsevikot, Csagaranc Valikot, éjszaka pedig még a házát is felgyújtotta. Mamikont e tettéért Szibériába száműzték, ahonnan már vissza sem tért. A családja pedig, amelyben a hét gyermek közül csak kettő maradt életben az éhezés miatt, kénytelen volt a legmélyebb szegénységben és a nép ellensége bélyegével élni.

Amikor Levon ok nélkül csökönyösködött és makacskodott (amit, az igazat megvallva, naponta százszor is megtett), akkor Szofa babo a mennyezetre emelte tekintetét, és éppen azt a bizonyos Eszetlen Mamikont kérte érte számon.

– Miért van az, hogy ez a gyerek éppen a te vacak jellemedet örökölte?! – kiáltotta felháborodottan, miközben hol a mellét verte öklével, hol Levonra mutatott azzal a csomóba gyűrt nedves törlőronggyal, amellyel a komódról törölgette a port. És keserűen felsóhajtva feltétlenül hozzátette: – Inkább kapta volna meg valaki más angyali természetét!

Az angyali természetű valaki alatt a nagymama kétségtelenül saját magát értette.

Levon tettetve lehorgasztotta a fejét, türelmetlenül egy helyben topogott, és várta a prédikáció végét – zsebében ott lapult egy kiscsibe, amelyet a kotlós alól szedett ki. Két másik csibét a nagymama már elvett tőle, és visszavitte a tyúkólba, a harmadikról viszont sejtése sem volt. Ha rájött volna, Levonért nemcsak Mamikonnak, az ükapának kellett volna felelnie, hanem a nagypapának, Gevorgnak is. Ő pedig, Mamikontól eltérően, aki előrelátóan már az ükunokája születése előtt örök nyugalomra tért, nemcsak hogy élt, hanem ráadásul még Szofa babo férje is volt. Már negyvenkilenc éve és nyolc hónapja.

Szofa babónak három ellensége van: a só, a cukor meg a férje. A só a rossz veseműködéséért, a cukor pedig a túlsúlyáért meg a rossz fogaiért felelős, az összes többi bajért és megpróbáltatásért, ami, mint valami bőségszaruból, az emberiség fejére hullik, Gevorg nagypapának kell tartania a hátát. És semmi jelentősége, miféle bajról van szó: természeti csapásról, madárvészről vagy az esővíztől megvetemedett hordófedélről. És miután részletesen és állítólag tárgyilagosan kitárgyalja a történteket (véletlenül sem feledkezve meg arról, hogy közben nyilvánvaló célzásokat tegyen), a nagymama a szónoklatát mindig ugyanazokkal a szavakkal fejezi be: „Nem ez lenne, ha annak idején egy normális emberhez mentem volna feleségül!”

Gevorg nagyapa elereszti füle mellett az asszony méhdöngését, és csak azután szólal meg, miután elhangzott a hagyományos záróakkord.

– Az ötvenedik házassági évfordulónkon bemegyek az önkormányzathoz, és a házasságunk hosszú évei alatt elszenvedett károkért egy kiló aranyat fogok követelni! – jelenti ki ünnepélyesen.

– Kérd inkább smaragdban! – ellenkezik a nagymama.

– Smaragdot te fogsz kapni. A temetésem napján! – erősködik a nagyapa.

– El is leszel temetve! – vesz vissza a tempóból Szofa babo, de hirtelen eszébe jut egy újabb, a férjét rossz színben feltüntető tény, és megint felhúzza magát. – De hát te fogsz engem többszörösen is túlélni, te lelketlen! És el fogod venni azt a szégyentelen Marinát! Azt hiszed, nem látom, hogy meresztgeted rá a szemed?

– Mi-i-ikor meresztgettem én rá a szeme-e-em? – Nagyapa szinte dadogni kezd az elképedéstől.

– Akár ma is! Ki reparálta meg a kiskapuját? Egy egész órát elveszkődtél vele.

– A kiskapuval veszkődtem, nem Marinával!

– Gevorg!

– Dzsan! Csak nem féltékenykedsz?

– Féltékenykedek, de még hogy! Meg se érdemled!

Levon régebben elkeseredett, ha fültanúja volt a nagymama meg a nagyapa civódásának, de mostanra nem törődik vele, mert rájött, hogy ez csak ostoba, de ártalmatlan szokásuk. Szofa babo, habár állandóan szívta a férje vérét, de azért szerette (igaz, eléggé eredeti módon, a szólásnak megfelelően: „se vele, se nélküle”), és fáradhatatlanul gondoskodott róla: gondosan ügyelt rá, hogy az öreg bevegye a szívgyógyszerét meg a vérnyomáscsökkentőjét, hogy időben egyen, hogy ne fázzon meg, hogy ne hajszolja agyon magát. Nagyapa fintorgott és csökönyösködött, de végül mindig meghátrált. Vagy legalábbis úgy tett, mintha meghátrált volna, különösen, ha a gyógyszerekről volt szó. Levon gyakran kapta azon, hogy az előírt két tabletta közül csak az egyiket veszi be. Amikor először érte tetten ezen a bűntényen, sarokba szorította, és magyarázatot követelt. Nagyapa köhintett, zavartan elnevette magát, aztán motyogott valamit arról, hogy a szívére kapott gyógyszertől ég a gyomra, ezért kénytelen csak a vérnyomáscsökkentőt bevenni.

– Megmondom apának – fenyegette meg Levon.

– Na nézd csak, miből lesz a cserebogár! – háborodott fel nagyapa.

– És anyának is megmondom! Vagy ígérd meg, hogy beveszed azt a gyógyszert is! Megígéred?

Nagyapa nem válaszolt, ellenben magához ölelte, és csókot nyomott a feje búbjára. „Elsumákolja” – gondolta Levon, miközben beszívta nagyapja szakállának ismerős, dohányfüstös illatát, de mégsem dobta fel az öreget a szüleinek: megsajnálta. Még csak az hiányozna, hogy az öregre az éjjel-nappal őt szapuló felesége mellett a fia meg a menye is rászálljon!

– Hol van ez az Asztcu zulumat?! – fordul az ősök lelkiismeretéhez Szofa nagymama, miközben a szétfejtett gulpa szemeit igyekszik felszedni a biztosítótűre. Később majd egy rövid horgolótűvel gondosan hozzáfűzi a kötés széléhez, felszedi a kötőtűkre, és hozzálát, hogy végigkösse.

Levon vétkének magyarázata nagyon is egyszerű: nagymama memóriája annyira megromlott, hogy állandóan elfelejti a fakarika-piramis gyűrűinek sorrendjét. Nemrég kötött Gevónak egy pulóvert, és mivel megint összekeverte a színeket – kékre kötötte a nyakrészt –, Gevo addig nem is volt hajlandó felvenni, amíg a nagymama át nem kötötte.

– Magyarázza már el valaki, miért nem mindegy neki, hogy milyen színű a nyakrész? – dohogott felháborodottan a nagymama, harmadik személyben fordulva Gevóhoz. Gevo pedig, aki teljesen belemerült a piramisrakásba, csak zavartan bazsalygott. A tányéron egy arany szélű, félig megevett leveles sütemény darabja hevert – a közepéből kifolyt szilvalekvár háromlevelű lóhereként terült szét a tányér alján. Levon szerette volna leporolni a bátyja állára tapadt porcukormaradványokat, és már nyújtotta is felé a kezét, de azonnal visszakapta – Gevo az érintést utálta a legjobban a világon, meg még azt, ha elvonták kedvenc ténykedésétől, a fakarika-piramis összerakásától.

A gulpával pontosan ugyanez a história játszódott le: a nagymama megint belezavarodott, és a zokni tetejét zöld helyett pirosra kötötte. Úgyhogy Levonnak kellett lefejtenie a helytelenül kötött csíkokat. Természetesen nem kellett volna önkényeskednie, hanem szólnia kellett volna a nagymamának, de a keze már magától nyúlt oda, húzta ki a négy rövid kötőtűt, és fejtette le a gyapjúfonalat. Levon mindezt úgy csinálta, hogy közben elbűvölve figyelte, hogyan tűnik el sorról sorra a szemek apró gyöngyfüzére.

És most, amíg felbőszült nagyanyja a lelkiismeretére apellált, ő a kert legtávolabbi végében múlatta az időt, behúzódva a metsző hidegtől meggémberedett százéves fenyőfa alá.

– Négy – suttogta, amint a gyér hóval lepett dús ágakat szemlélte, és a zöld elhalkuló csengését fülelte. A zöld lágy, elnyújtott, hosszan tartó basszusként terült el, úgy, mint egy csepp méz csiganyoma az edény üvegfalán. Ha azonnal, gondolkodás nélkül, máson töprengve kell megneveznie őket, akkor Levon fejében a színek számokká és zenévé változnak. Ráadásul minden színnek szigorúan megfelel egy szám és egy hang. A zöld például mindig sarkos és zsémbes – keze a jobb derekán, éles könyöke kiáll – négyessé változik. És mély, kissé remegő basszushangon szólal meg. Levon régebben úgy gondolta, hogy nincs abban semmi különös, ha a színeket hangoknak és számoknak fogja fel. A valóságban azonban kiderült, hogy csak ő rendelkezik ilyen különös érzékeléssel.

– Szinesztézia – jelentette ki a neurológus, akihez nyugtalankodó anyja elvitte Levont, majd az orvos, látva az asszony elkeseredett arcát, sietve hozzátette: – Először is, nincs ebben semmi halálos, másodszor pedig, hamarosan kinövi.

– Mikor? – kérdezte feszült árnyalatokkal a hangjában az anya.

– Úgy hatéves korára.

– De hát már hétéves!

– Hát, akkor hamarosan.

A doktor, miután mindenesetre felírt valami vitaminokat, elköszönt a pácienseitől. Az anya elvette tőle a receptet, egy ideig forgatta a kezében, majd mélyet sóhajtva a táskájába süllyesztette. „Menjünk” – súgta oda a fiának, valahová oldalvást nézve – mindig elvonta a tekintetét, ha haragudott valakire. Most éppen az orvosra haragudott, aki a véleménye szerint nem kellő felelősséggel kezelte a betege problémáját, sőt igyekezett mielőbb megszabadulni tőle. Ráadásul még ilyen értelmetlen vitaminokat is felírt neki! Anyjával ellentétben Levon elégedetten távozott: szurit sem írtak fel neki, és fogorvoshoz sem küldték. Bárcsak minden orvos így gyógyítana!

Amint mentek ki a rendelőből, félreállt, hogy beengedje a következő pácienseket – egy hosszú, virágos ruhás, terebélyes asszonyságot meg egy vékonyka, kreol bőrű kislányt, aki piros kiscipőt és csíkos harisnyát viselt. A csíkok sorrendje más volt, mint Gevo piramisában, de ez is szép volt: rózsaszín, sárga, narancssárga és lila. Ráadásul a narancssárga annyira élénk volt, hogy elnyomta a többi színt, és jobban meg kellett nézni, hogy meg lehessen különböztetni őket.

– Aszthik,‍³ ne maradj le! – károgta kellemetlenül az asszonyság, és maga után vonszolta a kislányt az asztal felé, amelynél ölbe ejtett kézzel a doktor ült. A kislány rövid szoknyájának alja felakadt, és Levon anyja, amint elhaladt mellette, észrevétlenül megigazította neki. Az utolsó, amit Levon a becsukódó ajtó résén át látott, az a nővérke értetlen pillantása volt, amellyel végigmérte a hangoskodó asszonyságot meg a kislány csontos vállát, amelyre gyapjúpulcsija feszült. A kislány oldalra hajtotta a fejét, és megkapóan, macskaszerűen a füléhez dörzsölte vállát. Levon néhányszor elismételte a nevét, igyekezve megszokni a szúrós hangokat. A kislány neve, ellentétben az összes többi, ismert névvel, nem dalolt, és nem állt össze számokká. Kalitkába zárt madár hallgatása hangzott ki belőle.

A tél a világ fölött keringett, metsző lehelettel fagyasztva be a kőházak ablakait. Levon egyre csak ült a kert végében álló roskatag fenyő alatt, érdes törzsének vetve a hátát. A házban már régóta csend honolt: Gevo építette a piramisát, Margarita könyvvel a kezében mellette ügyelt, nagyapa fát rakosgatott a tűzre, anya nagy valószínűséggel vasalt – egész halom mosott ruha gyűlt fel –, apa a számítógépébe volt belebújva. A nagymama pedig, miután lecsillapodott, végigkötötte a sort. Hamarosan le fogja tenni a gulpát, látványosan köhécselve feláll a karosszékből, és elindul hívogatni az unokáját, akit rosszkedve pillanataiban a család többi tagjának hallgatólagos helybenhagyásával nem a keresztnevén szólít, hanem kizárólag csak „Asztcu zulumat”-nak. Vagyis istencsapásának.

Nyolc: kék

– Télen sokkal hamarabb sötétedik, mint ahogy az ember hozzá tud szokni ahhoz a felesleges gondolathoz, hogy miután végiggördült a fagyos égbolton, egy újabb nap ért a végéhez – mondja vontatottan és elgondolkodva nagyapa, miközben a rohamosan sötétedő eget szemléli az ablakból.

Nagyapa általában keresetlenül, falusi egyszerűséggel beszél, de bánatos pillanataiban sokszínű szavakkal teli, hosszú mondatokat használ. Levon könnyedén megjegyzi őket, aztán egy megfelelő alkalommal, amikor senki sem hallja, és amikor olyan hangulata van, hangosan kimondja őket. Nagyapa mondataiban a szavak gömbölyűek és védtelenek, mint vízben a buborékok. Levon végiggörgeti őket a nyelvén, így is, úgy is, próbálgatja az ízüket, a hangzásukat. Nekidurálja magát.

Nagyapa fájdalmasan éli meg az idő múlását, egyre inkább úgy érzi, hogy sokkal gyorsabb, mint amilyennek lennie kellene.

– Hiszen az nem lehet, hogy szó szerint még csak nemrég virradt meg a reggel, és egy óra múlva már ránk is tört a napnyugta! – háborog, miközben az ablakon túl rohamosan sűrűsödő sötétséget nézi. A fény úgy huny ki, mintha valaki, hogy takarékoskodjon a petróleummal, lecsavarná a lángot a régi, füstös cilinderű lámpában.

A nagymama, férjével ellentétben, minden ellenvetés nélkül tekint az idő múlására: elmúlt egy nap – hála istennek, nem nagy veszteség. Nagyapa viszont sajnál minden elmúló órát. Elköszön tőlük, mint valami időtlenül megpihenő, szívének kedves baráttól.

– Érzed, hogy úgy folyik el a tél, mint víz a homokban? – fordul a feleségéhez, otthagyva az ablakon túli látványt.

– Viszont akkor közeledik a tavasz! – hessegeti el a nagymama, késsel a kezében. A krumplihéj vékony, hosszú csíkban tekergőzik – csak a nagymama képes „egy menetben” meghámozni a krumplit, úgy, hogy nem veszi el róla a kést, és nem szakítja meg a krumplihéjszalagot.

Nagyapa rosszallóan csettint a nyelvével, felháborodott tartásba rántja a kezét – mutató- és hüvelykujja kinyitva, a többi ökölbe szorítva. Hirtelen megforgatja kezét a levegőben, majd kifakad:

– Asszony! Használd már a fejedet! Ilyen tempó mellett még pislantani se lesz időd, és már a tavasz is elszállt! Volt, és huss, már nincs is!

– Csak hadd szálljon, ki tartja vissza?! – vonja meg a vállát a nagymama. Beledobja a krumplit a hideg vizes tálba, házsártosan szemügyre veszi a már megpucolt szemeket, majd miután elvégez valami sajátos fejszámolást, elégedetten bólint – elég lesz.

Nagyapa elégedetlenkedve dohog, Levon kihámozza belőle a „orrszőr”‍⁴ meg a „földhözragadt fehérnép” kifejezéseket, félelemmel sandít a nagymamára – ha meghallotta, nem marad el a veszekedés. De a nagymama a kredencben kotorász – kiválasztja a megfelelő serpenyőt a sütéshez. „Pfu-pfu-pfu” – ismételgeti, miközben az öntöttvas serpenyő súlyos fedője alá pillantgat.

Főzés idején Levon szívesebben húzza meg magát valami más, a konyhától lehetőleg maximális távolságra lévő helyen – Szofa babo rettentően nem szereti, ha „láb alatt vannak”.

– Ne vonjatok el a munkámtól! – bosszankodik, miközben szándékosan hangosan zörög a konyhai edényekkel.

Csakhogy Gevónak éppen a konyhában támadt kedve összerakni a piramisát, ma pedig Levonon a sor, hogy ügyeljen rá. Ünnepnapokon a kisebbeknek kell gondoskodniuk a bátyjukról, és felváltva ülnek mellette. Nem mondhatni, hogy sok vesződség lenne Gevóval – tartsd szemmel, és kész –, Levonnak viszont ez rettenetesen fárasztó. Nem az fárasztja, hogy figyelnie kell a bátyjára, inkább hogy szakadatlanul mellette kell lennie. Gevo keze ügyetlen, erőtlen, és esetlenül mozgó ujjaival csak nagy nehezen bírja megfogni a piramis karikáit, amelyek folyton kicsúsznak a kezéből, és elgurulnak. Ilyenkor muszáj időben visszaadni neki, különben kitör a ramazúri. Ha elejti a karikát, Gevo úgy kétségbeesik, mintha rajta kívül hirtelen mindenki meghalt volna a világon, és azonnal sírva fakad. Ugyan nem valami hangosan, de lélekbe markolóan szaggatottan: minden levegőt kiprésel a tüdejéből, a kimerültségig nyújtja, míg fulladozni és öklendezni nem kezd. A sírása eleinte csak félénk nyüszítés, amelyet sértett krákogások szakítanak meg, aztán vigasztalhatatlan zokogás következik, ami üvöltésbe csap át. Üvöltésig sohasem szabad engedni a dolgot, mert azt hányás követi, majd Gevo láza az egekbe szökik, és napokig úgy is marad. Margarita e kötelezettségével minden különösebb nehézség nélkül boldogul, szeret olvasni, úgyhogy általában egy könyvvel a kezében, csak fél szemmel ügyel a bátyjára. Levon számára viszont Gevo felügyelete csöndes kínzás, mivel nehezen tud egy helyben maradni. Még a leckéjét is úgy írja, hogy közben rója a köröket a szobában. Ugyanígy olvas. A kézírása alapján tudni lehet, hogy milyen testhelyzetben volt, miközben a sorokat a papírra vetette. Ha a sorok ferdén lejtenek, az azt jelenti, hogy Levon az íróasztalnál ült (ami ritka kivétel). Ha a betűk úgy sorakoznak, mint a katonák az alakzatban, ez azt jelenti, hogy állva, a füzet fölé hajolva írta őket. Ha a katonák úgy dülöngélnek, ahogy éppen sikerül nekik, keresztben-kasul, mintha széllökések nyomták volna el őket, ez azt jelenti, hogy Levon írás közben aprókat ugrált vagy emelgette a térdét. Az ilyen izgő-mozgó emberekre azt szokás mondani: „zabszem van a fenekében”. Levon kézírásából ítélve neki egy egész vékára való. És még az is lehet, hogy nem is egy! Úgyhogy amíg Gevo a piramisát rakosgatja, öccse rója a köröket a szobában, és hol bújócskázik magával, hol gerelyt hajít, hol vadászaton vesz részt a szavannán, ahol először eljátssza a gonosz vadászt, aztán a pontos lövéssel leterített oroszlánt, amelyik hosszasan fetreng a padlón, és lélekszaggatóan üvölt, aztán szerencsésen kileheli a lelkét, színpadiasan forgatva a szemét, és oldalra kinyújtva a nyelvét.

Kétszer esett meg, hogy Levonnak nem sikerült időben visszaadnia az elgurult karikát, és a bátyja eljutott a rohamig. Ilyenkor bűntudatosan segített ápolni – teát vitt neki, elszaladt a patikába, meg ecetet hozott fel a pincéből, és türelmesen várta, amíg anya bedörzsöli vele Gevo talpát és tenyerét. Aztán miközben visszavitte az üveget, lehordta magát mindenféle tökfilkónak.

Gevo arca, amikor magas láza van, egészen gyermekivé válik: hatalmas, tágra nyílt szem, könnyben úszó, felpördülő szempillák, piros folt az arcán, csapzottan göndörödő haj. A legutóbbi rohama alkalmával, hogy ne legyen annyira melege, anya egy ideig kitartóan félresöprögette Gevo homlokából a hosszúra nőtt haját, majd végül feltűzte Margarita piros hajcsatjával. És ettől Gevo egy pillanat alatt kislánnyá változott. Lapos mellkasán keresztbe fonta vézna karját, aprókat lélegzett, és halványan, elesetten mosolygott; anya babakenőccsel kente be láztól gyulladásos ajkát, és közben úgy tűnt, hogy mindjárt sírva fakad. De aztán nem sírt – anya sohasem sír, mert szerinte az gyengévé teszi. Levon ilyenkor szomorúan nézi szándékoltan kővé dermesztett arcát, hiszen pontosan tudja, hogy anyának ott belül, valahol a mellkasában tengernyi könny gyülemlett fel, és ez a tenger ki akar zúdulni, hideg hullámveréssel csapkodva szíve partjait, és mérhetetlen fájdalmat okoz neki. A tenger kék, olyan a színe, mint a hegyi liliom szirmának. A kék tenger hullámot vet egyszer, hullámot vet kétszer, félkörökbe rendezi a hullám-szirmokat, a félköröket körökbe, a köröket nyolcasokba, amelyek elfektetve a végtelenség jelét adják ki.

Levon időnként összekeveri a szavakat, különösen, ha érzésekről beszél. A dühös ember, ha Levon nem figyel, és nem kontrollálja a beszédét, akaratlanul vörössé változhat. Az öreg ember – fehérré. A szomorú – kékké. Ez néha (sőt igen gyakran) különös dolgokat eredményez. Levon egyszer majdnem szívrohamot okozott a nagymamának, amikor arra a zsörtölődő kérdésére, hogy „hová lett öregapád?”, azt válaszolta a nagyapa szomorú hangulatára értve, hogy „a kertben fekszik, kéken”. Nagyapa tényleg a kertben feküdt, a fenyő alatt, kezét összekulcsolva a mellén, szétvetett lábbal, és határtalanul szomorkodott. Hogyne szomorkodott volna, amikor Henrih Mhitarján elmegy kedvenc fociklubjától, a Borussiától!

– Most aztán szurkolhatok külön neki, meg külön a Borussiának! – dohogott nagyapa, látványosan figyelmen kívül hagyva a szúnyogcsapatot, amely szemtelenül körözött fölötte. A nagymamának akkor nyugtatócseppeket kellett beadni, Levon miatt pedig az Anhatanc nemzetség minden egyes felmenőjének felelnie kellett. Persze Eszetlen Mamikonnak jutott ki a legjobban, de Levon miatta nem nyugtalankodott, nincs értelme nyugtalankodni olyasvalaki miatt, aki már rég meghalt! Nagyapa miatt viszont sértve érezte magát, merthogy ő még él, és semmi köze az egészhez! Nem elég ezen a napon, hogy Henrih Mhitarján elmegy a szeretett Borussiából az ellenséges Manchester Unitedhoz, de még az unokája óvatlan kijelentése miatt is neki kell kikapnia?

Egy másik alkalommal apja kérdésére, hogy mennyi az idő, habozás nélkül rávágta, hogy fél barna. Apa, miután kinevette magát, elővett egy papírlapot. És miközben amiatt korholta magát, hogy miért nem tette meg ezt korábban, a fia elmondása alapján az egész család számára összeállított egy emlékeztető táblázatot, amelyet aztán jól látható helyre, az étkezőasztal fölé ki is akasztott. A táblázat így nézett ki:

1 – fehér 6 – barna

2 – fekete 7 – (nincs színe)

3 – sárga 8 – kék

4 – zöld 9 – lila

5 – piros 10 – narancssárga

Arra a kérdésre, hogy „miért nincs a hetesnek színe?”, Levon gondtalanul megvonta a vállát. Nincs, és soha nem is volt.

– Még ilyet – húzta fel a szemöldökét apa. – Hiszen a hetes a boldogság szimbóluma. Vagyis elvileg nem lehet színtelen.

Levon egy pillanatra elgondolkodott, aztán csak legyintett – á, dehogy, a boldogságnak semmi köze a számokhoz. Egyáltalán, annak semmihez sincs köze. Mint ahogyan a szeretetnek sincs. Vagy a gyűlöletnek. Ezek mindentől függetlenül léteznek.

– Teljesen függetlenül? – kérdezett vissza apa.

– Teljesen.

– Vagyis van külön a szeretet, a boldogság és a gyűlölet, és vagyunk külön mi is?

Levon még egy kicsit elgondolkodott.

– Egyszerűen csak nem függenek tőlünk – felelte bizonytalanul.

Apa hallgatott egy kicsit, csettintett az ujjával, majd békésen elmosolyodott.

– Hát, jól van. Ne bonyolítsuk azt, amit úgysem értünk!

– Ne bonyolítsuk – értett egyet vele megkönnyebbülten Levon. Nem szeretett olyan dolgokról beszélni, amelyeket ő maga is alig értett.

– Levágom, mihelyst lemegy a láza – ígérte anya azon a napon, miközben Margarita hajcsatjával feltűzte Gevo csapzott fürtjeit. A kibontott fűző az ágy szélén hevert, szétálló szíjakkal, mint egy hátára fordított folyami rák az ollóival – anya, amikor sietve levetkőztette Gevót, elfelejtette elrakni. Levon felakasztotta a fűzőt a széktámlára, gondosan elrendezte különböző színű szíjait, és megigazgatta tépőzáras kapcsait. Gevo az utóbbi évben rohamosan nőtt, a gerince viszont nem bírt lépést tartani a testével; a fiú egyre görnyedtebb lett, oldalra dőlt, járás közben vonszolta magát, és gyakran megbotlott. Derekán és vállán a bőr nem bírta követni a növekedést, és rózsaszín csíkokkal lett tele, amelyek idővel kifehéredtek, de nem tűntek el. Az orvos speciális gyógymasszázst írt elő neki, és arra kötelezte, hogy hordjon a hátát rögzítő fűzőt. A masszázsból, érthetően, nem lett semmi, Gevo nem szerette, ha megérintették, és rögtön sírva fakadt, ha anyán kívül bárki is hozzáért. De anyának is csak keveset engedett meg: segíteni a mosdásban, öltözködésben, evésben… Úgyhogy a masszázsról le kellett mondani. A fűzővel pedig ravaszkodni kellett egy kicsit: a fűző szinte észrevehetetlen testszínű volt, de Gevo ennek ellenére sem hagyta, hogy feladják rá. Ekkor Levon azt javasolta, hogy fessék be a játékpiramis színeire. Anya szerzett valahonnan ruhafestéket, gondosan befestette vele a fűzőt, sokáig szárítgatta a nyitott verandán, hogy alaposan megszáradjon. És csoda történt: Gevo nemcsak hogy megengedte, hogy feladják rá a fűzőt, hanem még akkor sem háborgott, amikor a hátán meghúzták a szíjakat. Szofa babo aznap a nagy örömre karácsonyi gatát‍⁵ sütött – teavajas, cukros, pörkölt diós töltelékkel. Amíg a gata a sütőben pirult, a sütésben elfáradt nagymama ledőlt pihenni, elaludt, méghozzá pechére nyitott szájjal. Nagyapa pedig nem mulasztotta el az alkalmat, és beledugott egy szál cigarettát, amivel majdnem tönkretette az ünnepi vacsorát. Ha apa nem ér oda időben, a nagymama alighanem lenyelte volna a cigit, és talán bele is hal. Így viszont megúszták egy szokványos családi veszekedéssel.

Jegyzetek

A szín hallgatása

1 Babo (örmény) – nagymama.

2 Trendez – örmény farsang.

3 Aszthik (örmény) – Kiscsillag.

4 Így csúfolják a kiállhatatlan embereket.

5 Gata (örmény) – hagyományos örmény, azerbajdzsán és török édes sütemény.

Tartalom

A szín hallgatása

Első rész

Négy: zöld

Nyolc: kék

Kettő: fekete

Három: sárga

Egy: fehér

Hét: a szín hallgatása

Második rész

Kilenc: lila

Öt: piros

Hat: barna

Tíz: narancssárga

Egy szív

A világról – képekben

Előszó

Gora falu

Szentpétervár

Örményország, Jereván

Nyár

Ősz

Tél

Háború

Tavasz

Kihallgatott beszélgetések

Noravank

Az Ararát

Gjumri

Grúzia. Az enyém

Tbiliszi

Lettország és Észtország

Riga és Tallinn

Franciaország

Párizs

Izrael

Ciprus

Dél-Korea

Szöul

Kanada

USA

San Diego

San Francisco

Boston

Boston. Abanamat

Cleveland

Anglia

Olaszország

Buongiorno

Berd

Magadanoszi

A találkozás

Vardavar

Csalánsarjasztó eső

A boldogság

Nevek

Novemberi altatódal

Gombász farkasok

A szomorú madár

A lét képe

A földrajztanárnő

Ne keseredj el, kedvesem

A hegyek

Az őrangyalok

A háromkirályok

A küszöb

Moszkvai alkonyok

Az angyalok

Havas október

Az őrzők

Az ég. Úgy fénylett. Mint. A sárgaréz

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 320 5

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License