Kálóczi Kira

––––––––

Vágyak

feloldása

SZVINGERKRÓNIKÁK 1.

Tartalomjegyzék

Címlap

Vágyak feloldása (Szvingerkrónikák, #1)

1. fejezet | Hidegzuhany vasárnap reggel

2. fejezet | Az első

3. fejezet | A szex nem gond, csak az összebújás

4. fejezet | A második

5. fejezet | Az intimitás megöli a vágyat

6. fejezet | A harmadik

7. fejezet | A negyedik

8. fejezet | Kontroll, vagy biztonság?

9. fejezet | Az ötödik

10. fejezet | A hatos számú szabály eltörlése

11. fejezet | A hatodik

12. fejezet | Lobogó tűz, vagy fodrozatlan víztükör

13. fejezet | A hetedik

14. fejezet | A nyolcadik

15. fejezet | De bolond vagy

16. fejezet | A kilencedik

17. fejezet | A döntés

18. fejezet | A megoldást keresd, ne a kiutat!

19. fejezet | A tizedik

20. fejezet | Belgrád, bébi!

21. fejezet | A tizenegyedik

22. fejezet | Mi a boldogság?

23. fejezet | A tizenkettedik

24. fejezet | A szex kortalan

25. fejezet | A tizenharmadik

26. fejezet | A tizennegyedik

27. fejezet | A szvingerezés megmenthet egy házasságot?

kinek mit köszönök?

About the Author

© Kálóczi Kira, 2025

kira.kaloczi@gmail.com

ISBN 979-823-12-4586-4

Minden jog fenntartva!

A kiadvány sokszorosítása mind részben, mind egészében

a szerzőtől kapott írásos engedélyhez kötött, beleértve a mű

digitális és analóg tárolását és reprodukcióját, lefényképezését.

A szöveg idézése kizárólag a szerzői jogi törvényben lefektetett elvek mentén lehetséges. A könyvben található illusztrációkat a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos bármilyen formában vagy eszközzel közölni.

Utánnyomás, továbbá bármiféle optikai, akusztikai és

elektronikus feljegyzés, tárolás és közreadás, valamint

tananyagként történő felhasználás, egészben vagy részleteiben, kizárólag a szerző beleegyezésével, szerződéskötést követően

lehetséges.

A könyvben szereplő történet és karakterek felhasználása,

alternatív cselekményszálú történetek (spin-off) készítése csak a szerző, illetve a jogutódok írásos engedélyével lehetséges.

Szöveggondozás: Nádasi Krisz, Bondár-Andor Kata,

Csepeli Veronika

www.krisznadasiwrites.hu

Tördelés: Somogyi Klára

Borító: Wastie-Batonai Marietta

1. fejezet

Hidegzuhany vasárnap reggel

A Remix teraszán Nikolett bátortalanul emelte a gin-tonikos poharát barátnője felé. A poharak csendülése tisztán hallatszott a hangos zene ellenére is.

– Életem egyik legjobb döntése volt a válás, szívem – mondta Eufrozina, és hátralendítette hosszú, gesztenyebarna haját, mintha egy samponreklám forgatásán lenne.

Niki úgy érezte, barátnője csillogóbb és fényesebb nála, noha mindketten negyvenévesek.

– Jó, de nálatok Berci is akarta – sóhajtotta. – Úgy azért könnyebb.

A szőke nő még jó ideig fészkelődött a széken, mustrálva a terepet. Többnyire középkorúak jöttek ebbe a klubba, sok egyedülálló; csupán a sarokban egy egymást nyaló-faló fiatalabb párocska lógott ki a sorból. Milyen szerelemmel feledkeznek egymásba! – gondolta vágyakozva, és önkéntelenül is tovább időzött a látványuknál.

– Nemcsak közös megegyezéssel lehet ám válni. Meglépheted, ha akarod – felelte Efi biztatón. Hátradőlt, nyújtózkodva élvezte az estét.

– Ha akarom...

Niki mélyet szívott az IQOS-ba, és lassan, csukott szemmel fújta ki a párát, ami a kellemes nyáresti szellőben rögtön szertefoszlott – ellentétben a gondolataival.

Visszafordult barátnőjéhez, és elkomorodva folytatta.

– Tudod, Efi, az a helyzet, hogy jól megvagyunk Rolanddal, szeretjük és tiszteljük egymást. Imád engem, és mindent megbeszélünk előbb vagy utóbb. Segítőkész és mindig mellettem állt a bajban. Ott van Liza is, szuper családot alkotunk.

Efi felnevetett.

– Hát sok nő rúgna le téged nagy örömmel erről a lóról – mondta cinkos mosollyal, miközben a poharát finoman a kezében forgatta.

Niki is elmosolyodott.

– Azt sejtem. És mégis sokszor nem örülök, hogy velem van. Nemcsak azok miatt, amikkel hónapok óta küzdünk. Az van... – sóhajtott megint, ezzel is húzva az időt, és a szerelmespárocskára sandított. Mondanivalója nehezen akaródzott kikúszni a torkán. – ...hogy nagyon unalmassá vált a szex.

Barátnője épp a poharába ivott. Összerándult, és köhögni kezdett.

– Azt akarod, hogy megfulladjak?! – prüszkölte, miután végre lenyelte a kortyot. – Különben is, miről beszélsz? Minden nap szexeltek. Sosem értettem, hogy a csudába tudtok ennyit.

Niki a szemét forgatta.

– Nem a mennyiséggel van gond. És csak hogy pontosítsak, nem minden nap. Heti szinten négy-öt alkalom a trend, szezonális ingadozás nélkül – mondta.

– Jaj, bocsásson meg, Budai-Novák statisztikus asszony! Fő a pontosság – csúfolódott Efi kedvesen. Óvatosan az asztalra helyezte a poharát, hogy elkerülje a hasonló baleseteket, úgy tűnt, ez a beszélgetés rejt még csapdákat. Előrehajolt, hogy barátnője minden szavát figyelmesen hallgathassa. Niki belelendült az okfejtésbe.

– A számok tények, azok sosem hazudnak. Na, de komolyan, ezt most ne vicceld el! Teljesen be vagyok sózva már egy ideje – ismerte be búsan.

Efi átnyúlt az asztal felett és tenyerét Niki kézfejére fonta.

– Azt hiszed, nem látom rajtad, szívem?

Niki mélyet sóhajtott, és egy hanyag mozdulattal a fiatal pár felé bökött.

– Én is akarom még azt! – mondta határozottan. – Hogy legyen valaki, akivel újra szenvedélyesen csókolózhatok és hatalmasat szexelhetek. Hogy érezzem a tüzet. Próbáltam elnyomni magamban ezt a vágyat, de hasztalan. Annyira feszít, ingerlékeny és lobbanékony lettem. Egyre nő bennem a vágy, hogy más férfival legyek.

– Kivel? Tetszik valaki? – hajolt még közelebb Eufrozina izgatottan. – Mesélj, szívem!

Niki zavartan megrázta a fejét.

– Senki konkrét. Csak néha majd megőrülök, annyira vágyom rá. Mintha egy mocsárba süllyednék, és minél jobban kapálózok, annál mélyebbre húz. Mit csináljak?

Eufrozina megcsóválta a fejét, és ujjaival dobolt az asztalon.

– Hát, nem véletlenül lépnek félre az emberek.

– Azt nem akarok.

– Jaj, az a pasi tetszik az irodaházból, akiről a múltkor beszéltél?

– Nem. Nem tudom. Végül is nagyon sármos, és ha a cigizőben összefutunk, mindig mosolyog... Jóképű és vékony, de kicsit túl magas – felelte Niki, kissé elmerengve, a pohár szélét lágyan simogatva.

Eufrozina vigyorogva kacsintott.

– Nem csodálkoznék, ha ezek az új érzések ezzel a sármos pasival kaptak volna erőre.

– Nem, dehogy. Azt hiszem... Ez már jóval korábbi. De mi lesz Rolanddal?

Eufrozina vigasztalóan megszorította a kezét.

– Szívem, azt kívánom, hogy végre rálelj arra, ami igazán boldoggá tenne téged – mondta.

Néhány másodpercig tanácstalanul hallgattak, aztán kitört belőlük a röhögés. Efi a kezével legyezgette magát, és ajkát csücsörítve fújtatott.

– Jól van, na, ez a klimax kikészít. Majd megtudod te is!

Niki a fejét ingatta, de mielőtt válaszolhatott volna, egy fiatal srác lépett az asztalukhoz, és vigyorogva rájuk köszönt. Sötétkék pólóján Ralph lovacska vágtázott. Magas volt, sportos alkatú, arcán az a fajta kisfiús jóképűség ült, ami könnyen szimpátiát keltett – már ha az ember nem zavartatta magát a kissé túlságosan magabiztos fellépésétől.

– Ideülhetek?

– Hát hogyne. – Efi a mellette lévő székre mutatott, és szokásához híven azonnal offenzívába lendült. Mindenkiről tudni akart mindent. – Egyetemista vagy? Vagy már dolgozol? Hol laksz? Pesten? Albérletben vagy kollégiumban?

A fiú nevetve felelt. Igen, egyetemista, negyedéves közgazdász, és igen, Pesten lakik – albérletben, egy haverjával.

– Na, és mivel foglalkozol, amikor nem tanulsz? – kíváncsiskodott tovább Efi.

– Hát, szeretek edzeni, haverokkal lógni, meg néha beülni valahova egy italra... – A srác a megjegyzés mellé magabiztos mosolyt villantott.

Efi közvetlen volt mindenkivel, könnyedén csevegett, mintha ezer éve ismerné a másikat. Niki azonban csak annyit mondott magukról, hogy először járnak itt.  A fiú Nikit méregette, tekintete elidőzött az arcán.

– Nagyon csinos vagy. Lenne kedved bulizni? Szeretem az érett nőket.

Nikinek leesett az álla, Efi a homlokát fogva vihogott. A fiú mosolya lehervadt, zavartan pislogott.

– És mit szeretsz az érett nőkben? – kérdezte Niki. – Az egzisztenciát?

A fiú beharapta az alsó ajkát.

– Az érett nők tudnak egy s mást – mosolygott kajánul.

Niki előrehajolt, és mintha egy tanárnő magyarázna a diáknak, lassan artikulálva oktatta ki.

– Hát, én meg az érett férfiakat szeretem. Tudod, ők is tudnak egy s mást. – Kacsintott, majd folytatta: – Mit is mondtál, hány éves vagy?

– Huszonkettő.

Niki felvonta a szemöldökét, lassan kifújta a levegőt.

– Nem kéne már ágyban lenned?

A fiú sértődötten távozott.

– De undok voltál. Pedig olyan cuki – torkollta le Efi.

– Ja! A lányom pasija lehetne – tárta szét kezét Niki. – Miért nem a saját korosztályában keresgél?

Efi vállat vont, majd felpattant.

– Menjünk, ropjuk!

Niki gyorsan kiitta a maradékot a poharából.

– Hajrá. A tánc majdnem olyan jó, mint a szex.

Efi fanyalogva bólintott.

– Hát... majdnem.

Niki ökölbe szorított kézzel, izgatottan rongyolt be a tánctérre. El is felejtette már, milyen fantasztikus élmény ez. Pedig mindig is imádott táncolni, és rengeteget partin vett részt.

Istenem, mennyire hiányzott ez! Mennyit buliztunk Efivel a fősulin. Olyan jó volt! Olyan szabad!

A színes diszkófények alatt ugrálva táncoltak, önfeledten ordítva énekelték a régmúlt bulik slágereit. Niki becsukta a szemét, kizárt minden mást, csak a zenére koncentrált. Kitárta karját, forgott, és hagyta, hogy minden porcikáját átjárja Rick Astley slágere.

Valaki megérintette. Kinyitotta a szemét.

– Felkérhetlek táncolni? – kérdezte a fiú. A sértettsége tovatűnt, olyan lazán mosolygott, mintha a korábbi beszélgetésük meg sem történt volna. Nikinek imponált a vagánysága.

– Persze.

Bemutatkozott, de Niki nem hallotta, és nem is érdekelte igazán. A fiú megfogta a kezét és vezette a táncban. Aztán Niki mögé perdült, hátulról átkarolta a derekát, és így mozogtak együtt a zene ütemére. Egyre szorosabban hozzásimult, beleengedte magát az ölébe. A fiú megfogta a kezét, kipörgette, és szemből magához szorította, befúrta az arcát a nyakába, és Niki kéjesen felsóhajtott. A bömbölő zenében senki más nem hallhatta. Ez a sóhaj csakis az övé volt.

A fiú lágyan megcsókolta. Nyelvük összeért, játszott, kergetőzött, és Niki már nemcsak hagyta... mohón viszonozta, elmerült a csók mámorában. Átjárta a nagyon régen nem érzett izgalom. A fiú keze végigsiklott a hátán, a fenekéhez érve elidőzött, hevesen megmarkolta, és az ágyékához húzta.

Úristen, mit csinálok? Ezt nem szabad! Soha nem csaltam meg Rolandot, most sem fogom!

Eltolta magától a fiút, kiszabadult az öleléséből és riadtan elszaladt, útközben magával ragadta Efit is. Kimenekültek a teraszra.

A fiú utánuk indult, a tömeget pásztázta.

– Takarj el! Nem találhat meg. – Aggodalmaskodva kapaszkodott Efi karjába. A barátnője a háta mögé tolta és integetett az elhaladó srácnak.

Niki előmerészkedett.

– Nem akarsz hazamenni inkább? – kérdezte barátnőjét kérlelőn.

A taxinál Efi búcsúzóul magához ölelte Nikit, gyengéden megsimogatta a hátát és évődve a fülébe kacagott.

– Hát, szívem, vigyázhatnál jobban, mit kívánsz. A szenvedélyes csók máris pipa.

EGY ÚJABB MUNKANAP vége volt, kattant a zár, majd nyílt a bejárati ajtó. Roland belépett, ledobta az oldaltáskáját az előszoba sarkába, és a slusszkulcsot egy mozdulattal a feleségétől kapott halványkék kis himihumitartó dobozkába ejtette. Végre oda, ahova Niki mindig kérte. A melegben ráizzadt a nagydarab férfira az ing, végiggombolta és körülnézett. Az előszoba egy légteret alkotott a nappalival és az amerikai konyhával, így a lakás nagy részét rögtön átláthatta. Kopaszodó fejéről az izzadságot törölgette, és Nikit szólongatta.

Niki kiszaladt a fürdőből, jókedvűen üdvözölte. Előző este óta nem beszéltek, Roland hajnalban kelt, s mikor ő reggel elindult dolgozni, a nő még mélyen aludt.

– De kicsípted magad – állapította meg Roland köszönés helyett, és beleszimatolt a levegőbe. – Hú, és mi ez az illatfelhő?

Végignézett rajta, kissé elhúzta a száját, majd hozzátette:

– Ez nem csak valami szakmai parti lesz?

– Én is örülök, hogy megjöttél. – Niki egy kényszeredett puszit adott neki, nem rejtve véka alá a csalódottságát; habár a diszkós éjszaka után elhatározta, hogy a fiúval történt kalandját az emlékeiből is száműzi, és odaadóbb lesz a férjével, mint valaha.

– Valami kedvesebbet vártam.

Roland mackós termetével komótosan lerogyott a padra és levette a cipőjét, majd ismét végigmérte Nikit.

– Nagyon csinos vagy, drágám. De a kedvenc rózsaszín ruhád és a magassarkú nem túlzás?

– Ehhez volt kedvem. Felvidít – felelte Niki, szándékosan meglibbentve hosszú, szőke haját.

Roland felállt, átsétált a konyhába, és vizet töltött magának.

– Nem indítottad el a mosogatógépet? – vonta kérdőre.

– Még csak félig van – felelte Niki kurtán.

A férfi maszatolt egy tányérral a konyhapulton, hátra sem nézett, úgy folytatta.

– Megint lakkoztál? Hiába van nyitva az ablak, érzem. Büdös, utálom a szagát.

– Istenem, tényleg annyira jó, hogy hazajöttél! Ez mindig olyan örömteli számomra. Egyéb? – kérdezte Niki nem kis ingerültséggel a hangjában.

– Jó, csak tudod... furcsa, hogy másoknak mindig úgy kicsíped magad, nekem meg jó a zsíros haj is.

Nikiben azonnal felment a pumpa.

– Jaj, nem mondod! Már megint kezded? – fakadt ki. – Hónapok óta ezt a vinnyogást hallgatom. Hányszor kell még átbeszélnünk?

Válasz híján folytatta.

– Nem akarok visszamászni a csigaházba. Hosszú éveket töltöttem benne, csak a családra koncentrálva. Az én eltűnt, a nő eltűnt. Csak anya, takarítónő, dolgozó nő és feleség voltam. Most, hogy Lizát felvették a Sønderborgi Egyetemre és elköltözött, tényleg szeretném újra megtalálni magamat. Újra én és nő akarok lenni!

– Tudom, tudom. – Roland fanyalogva ismerte el az igazát, aztán valamivel kedvesebb hangra váltott. – És teljesen meg is értem. De azért velem is törődhetnél.

– Azt is teszem – felelte Niki. A féken tartott dühétől megfeszült az izom az állában. – Csak most már szeretnék több időt magamra is. Olyan saját időt, ami azért van, hogy nőiesebb és vidámabb legyek. Miért baj az, hogy adok magamra, kilakkozom a körmöm, tornázom és csinosabban öltözöm? – Vetett egy szúrós pillantást Roland pocakjára. – Örülök, hogy végre nincs rajtam pluszsúly.

– Egyáltalán nem baj – válaszolta Roland kevés meggyőződéssel. – Csak olyan, mintha más pasiknak akarnál tetszeni.

– Persze, hogy akarok más pasiknak is tetszeni. Régen is tetszettem. – Niki hangja megemelkedett, lehunyta a szemét és vett egy mély lélegzetet. – Istenem...

Leroskadt a konyhaasztal melletti székre, oda, ahova mindig az elmúlt nyolc évben, amióta ideköltöztek. Mélyet sóhajtott. Annyira szerette ezt a lakást. Felújították és komfortossá tették. Az otthonukká. A napos terek és a

világoskék és narancssárga színekkel tarkított falak vidámságot sugároztak. A csendes kis utcát, különösen a kilátást imádta. Mintha egy erdő szélén élnének. És mégis... mostanában már nem érzett örömöt benne.

– Az elmúlt évben elkezdtem kivirulni, élni – fogott hozzá csendesen. – Felvettem a kapcsolatot néhány régi baráttal, akik már azt is elfelejtették, hogy létezem, mert annyira nem törődtem velük. Folyton a most nem érek rá kifogással ráztam le őket. De most már rá akarok érni. Rám akarok érni.

Hangja határozottan csendült, még a kinti kutyaugatást is elnyomta. Roland abbahagyta a lábrázást, teljesen neki szentelte a figyelmét.

– Szeretném visszakapni az életkedvemet – folytatta Niki. – Azt akarom, hogy újra olyan lelkes és energikus legyek, mint régen. Szeretnék az lenni, aki lenni akarok, akinek lennem kell. De úgy érzem, hogy te folyton megakadályozol benne. Talán mégis jobb lenne külön.

Roland elkomorodva leült a felesége mellé egy székre, és közelebb húzódott hozzá.

– Ne haragudj – szólalt meg komolyan. – Csak ez a változás... megrémít. Érzem, hogy távolodsz, és egyszerűen félek attól, hogy elveszítelek – vallotta be.

– Pontosan tudom. Ezért is mondtam már annyiszor, hogy az ellenkezőjét fogod elérni annak, amit szeretnél.

Roland kétségbeesetten szorította meg a kezét.

– Szeretlek és nem akarom, hogy elhagyj. Nem dobhatjuk kukába a több mint húsz közös évet. Hónapok óta igyekszünk megbeszélni, mi nem működik már jól. Változtattunk is a dolgokon. És jobb is lett – mondta meggyőződéssel.

Niki a tenyerébe temette az arcát.

– Hogy lenne már jobb? Egyre többet veszekszünk. Belefáradtam.

Roland lágyan megemelte felesége állát, hogy a szemébe nézhessen, és megsimogatta az arcát. A mozdulat gyengéd volt, mégis óvatos, mintha attól félne, hogy Niki elhúzódik. Niki úgy érezte, a férje végre figyel rá, most tényleg figyel, ezért folytatta.

– Hiába próbálom megértetni veled, hogy nekem erre nagy szükségem van? Nem is nagy, hatalmas. Nő akarok lenni, ragyogni, büszkén végigvonulni a... valahol. Vidám akarok lenni, szép és vonzó. Nem pedig egy összeesett szarkupac – suttogta. Kimerülten összegörnyedt a széken, de Roland kezét nem engedte el.

– De én támogatlak ebben! Szeretném, ha szép és boldog lennél. Én mindenben melletted állok.

– Rendben. – Niki mosolya szomorkás maradt. – De értsd meg, kell hogy legyen saját énünk is. Hidd el, tényleg nem elég, hogy apa, anya és család vagyunk.

Roland bólintott, majd átölelte.

– Igyekezni fogok – ígérte.

Niki a férje karjai közt valamelyest megnyugodott, bár maradt benne még egy érzés, amivel nem mert előhozakodni. Egyre nehezebben viselte nyomasztó súlyát, kimondani

mégsem merte. Félt, hogy megbántja.

– Ne menj el ma este – kérte a férfi halkan. Hozzátette: – Szex?

Niki veszekedhetett volna, kifakadhatott volna, de egyszerűbb volt levetkőzni és bevonulni a hálószobába. Hátha az orgazmus segít.

Elfeküdtek egymás mellett a franciaágyon, bekapcsolták a tévét, és pornót néztek. Rövid előjáték után Niki ráült a férjére és ütemesen mozgott rajta, miközben Roland a mellbimbóját nyaldosta. Ez volt a szokásos rutin – jól bejáratott koreográfia, semmi váratlan. Más pózban Niki vékony, törékeny testét Roland közel száz kilója összelapította volna. Se csókok, se heves érintések – csak a szokásos mozdulatok.

Mindketten eljutottak a csúcsra – és Niki most még inkább érezte a hiányt.

Nincs tűz. Nincs mindent elsöprő vágy. Már évekkel ezelőtt kihunyt. Kezdetben pornóval dobták fel a dolgot, de mára az is csak egy unalmas kiegészítő lett, hiszen abból is hiányzik az igazi szenvedély.

Pihegve feküdt a férje mellett, és az esküvői fotójukat bámulta a tévé melletti könyvespolcon. Milyen fiatalok voltak...

Villámként csapott le rá a tegnap hajnali vad csók emléke.

Beleborzongott.

Aztán elöntötte a lelkiismeret-furdalás. Közelebb húzódott Rolandhoz, és szőrtelen mellkasára hajtotta fejét. Puha és kényelmes volt, mint egy meleg, Paco-illatú vánkos.

Megpuszilta a nyakát.

Ahogy ott feküdt, rácsodálkozott, mennyire meghízott a férje az évek során. Persze nem csoda. Egész délután csak tespedt a tévé előtt, miközben ő a sok munka után még tanult és beszélgetett Lizával, vacsorát készített, rendet rakott, ügyeket intézett ... aztán mikor holtfáradtan végre ágyba zuhant, csinálták.

Hát, marha szexi. És még csodálkozik, hogy már nincs kedvem minden nap.

Bár amióta előléptették Rolandot ügyvezetőnek, és végre újra figyelt magára, fogyott valamennyit, energikusabb, csinosabb és ambiciózusabb lett. De a kényszerszex, az estéről estére ismétlődő, egyszavas felhívás még mindig frusztrálta Nikit.

Roland átölelte, a hátát simogatta.

– Szeretlek. Neked is jó volt? – kérdezte, s gyöngéden hátrasimította felesége haját.

– Persze.

Milyen kellemes – mélázott Niki.

A szíve nagyot dobbant, ahogy megcsapta a felismerés.

Ez az. Kellemes.

Csak épp nem izgató.

Sehol a bizsergető vágy, amitől minden sejtem életre kelne. Talán már soha nem is lesz.

AZ ÉTKEZŐBEN JUTKA jó szokásához híven megint osztotta az észt.

– Eszternek semmi sem jó. Nem értékelte Ferit. Meghülyült. Mégis mit képzel? Ötvenévesen talál majd magának egy jóravaló férfit?

Niki gyorsan nyelte a falatokat, kése panaszosan nyikordult a tányéron. Gyors bocsánatkérő mosolya nem akadályozta meg a gyorsevési világrekord kísérletében. Muszáj mindig egyszerre ebédelniük? Minden napra jut valami kritika őtökéletességétől.

– Miért ne találhatna?

– A középkorú férfiak a huszonéveseket kergetik. Már persze nem az én Tibim. De hát az olyan, mint az én Tibim, nagyon ritka. A férfiak nem becsülik a nőket. Szegény asszony az életét áldozza, az a betyár meg a fiatal szoknyák után kajtat.

Ó, te jó isten! Akkora ez az asztal, miért ül mindig ilyen közel?

– Az én pasim is tök rendes – szólt közbe Reni, a recepciós. – A bátyám is. Na és a szomszédom. És a barátom szomszédjának a kutyája is.

Mindenki felröhögött.

Niki bírta Renit, mindig felpezsdítette a rövid, vörös hajú fiatal lány üde, barátságos kisugárzása és laza stílusa. Szerencsére ő is cigizett, így minden nap volt lehetőségük egy kis csacsogásra.

– Felesleges általánosítani. Nincs két egyforma férfi, mivel nincs két egyforma ember a Földön. Legalábbis egy statisztikai kimutatás szerint az egyezés esélye nagyjából egy lottó

ötösével vetekszik – szállt be a heccelésbe Niki. – És nem tudhatjuk, hogy Feri valóban olyan szuper volt-e. Nyilván nem volt boldog mellette Eszter, különben nem költözött volna el.

– Mert nem tudja, hogy mi a jó neki. Mondom, meghülyült. Mint a Móni. Az meg bepasizott. Az egy dolog, hogy a férfiak félrelépnek, de egy negyvenöt éves nő?! Egy fiatalabb fiúval! Hová lett a világ? Nem is értem, kinek kell egy ilyen öreg nő. Hacsak nem a pénze. Persze, Tibimmel más a helyzet, mi együtt vagyunk már harminchét éve. El sem tudjuk képzelni egymás nélkül az életet.

Niki állkapcsa megfeszült. Renire sandított, aki ujjaival az asztalon dobolt.

Jutka csak mondta a magáét, kövér karjával hadonászva szidta a nőket, a férfiakat.

– ...mert nem fogadja el, hogy megöregedett. Azt hiszi, hogyha fiatal fiúja van, akkor már ő is fiatal.

Mindjárt a fejére borítom az ubisalit – futott át Niki agyán a gondolat, s egyre vonzóbbnak találta az ötletet, miközben a szalvétáját gyűrögette. Hangosan kitolta maga alól a széket, idegesen csörömpölve betette a tányérját és evőeszközeit a mosogatógépbe.

A konyhából kifelé menet odavetette:

– Igenis egy ötvenéves nő is lehet gyönyörű, vonzó és szexi.

Persze nem ilyen stílussal, egy nagyiblúzban – pufogott magában.

A NAPOK MÚLTAK, DE Niki nem tudott szabadulni a csók gondolatától. Nem titkolhatom el Roland elől – tépelődött. – Muszáj elmondanom neki.

Efi tanácsa ellenére, aki azt javasolta, hagyja a dolgot, Niki végül vasárnap reggel rászánta magát.

A konyhába ültek le, a megszokott helyükre. Nagy levegőt vett, és elmondott neki mindent, töviről hegyire. Nemcsak a csókot, hanem a vágyait is, melyeket már oly régóta próbált féken tartani, de már nem bírta tovább cipelni a terhet.

– Sajnálom, de a házassági eskünk hűségre vonatkozó passzusát már nem tudom betartani – mondta Niki halkan, lehorgasztott fejjel.

Roland döbbenten pislogott, szeme elkerekedett, zihálva kérdezte: – Nem nyomnád el továbbra is magadban?

Niki feszülten rázta a lábát, tördelte a kezét. Tudta, hogy nem fog Rolandnak tetszeni a válasz, és erőt gyűjtött, hogy kimondhassa.

– Még húsz-harminc évig? Tuti nem. És ha őszinte akarok lenni, nem is akarom – mondta most már határozottan, miközben felnézett és kihúzta magát. – Én még újra át akarom élni azt a bizsergést, érezni akarom a szenvedélyt! Izgalmas szexuális élményekre vágyom. Te nem? – kérdezte bátorító hangon.

Roland zavartan, habozva felelt:

– Hát, nem tudom... Én még nem gondoltam ebbe bele. Én is érzem, hogy nem olyan tüzes már a szex, de nekem így is jó. Azt hittem, neked is, hisz szinte mindig van orgazmusod.

– Nem az elélvezés a lényeg – magyarázta Niki. – És hiába próbáljuk extrákkal izgalmasabbá tenni, még sincs benne az az izzás.

Roland megrántotta a vállát, nagyot sóhajtott.

– Alapvetően megértem... illetve nem értem meg, de értem, amit mondasz. És mindenképpen köszönöm az őszinteségedet. De azért nehéz megemésztenem.

Niki közelebb húzódott hozzá, megfogta a kezét, és hangja kedves csengésével igyekezett elsimítani a benne kavargó érzéseket.

– Szeretjük és tiszteljük egymást, összetartozunk, de ez a része a kapcsolatunknak már kihűlt. Nem kellene lemondanunk erről, gyötörni magunkat elfojtott vágyakkal. Oldjuk fel! Mindketten, hisz így fair. Több mint két évtizede csak egymással szeretkezünk. Most még abban a korban vagyunk, hogy lehetőségünk adódhat kipróbálni, más emberekkel átélni vérpezsdítőbb izgalmakat.

Roland elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Talán igazad van. Pont valamelyik nap hallottam erről a rádióban, hogy amikor kialakult a házasság mai intézménye, akkor a háborúk meg a betegségek miatt az örök hűség sok esetben valójában csak három–öt évig tartott. És hogy az ember talán eredendően nem is monogám.

Sokáig ültek ott, Roland bort töltött, és folyamatosan cigiztek; a feszültséget oldani kellett. Viszont tudták, hogy ezt most rendkívül fontos nyíltan megbeszélniük.

Niki azzal próbálta magyarázni, hogy rövid az élet, és nem szabad kínozni magát az embernek. – A világ tele van kihívásokkal, nyakunkon a klímaválság, a jövő bizonytalan... Ki tudja, mennyi időnk van még, hogy igazán átéljünk örömteli pillanatokat? – érvelt.

Roland elgondolkozott, majd a fejét csóválta.

– Elképzelhetetlen számomra, hogy attól, mert előre szólsz, ne számítson megcsalásnak – mondta halkan, de határozottan. – Nem venné be a gyomrom.

Kis szünet után, mintha egy gondolat hirtelen ötletté formálódott volna, folytatta:

– Azon gondolkodom... az egyetlen lehetőség, amit talán tudnék nem megcsalásnak tekinteni... a szvinger. Mi lenne, ha elmennénk egy ilyen klubba?

Niki, a modern, felvilágosult nő, aki az elmúlt hosszú éveket véletlenül sem egy lezárt dobozban töltötte, feltette az egyszerű kérdést: – Az mi?

Roland végigsimított a homlokán.

– Amennyire tudom, lényegében olyan, mint egy szórakozóhely vagy házibuli, csak hiányos öltözékben: a nők fehérneműt viselnek, a pasik meg talán alsónadrágot és pólót. Az emberek ismerkednek, iszogatnak, viszont ha úgy alakul, elvonulhatnak szexelni is, ott helyben.

– Oké, menjünk! – vágta rá Niki azonnal.

– Ennyi? Nem is kérdezel többet? Rögtön rábólintasz? – kérdezte Roland meglepetten.

Niki vállat vont.

– Hát persze. Most mondtad, hogy egyrészt ez az egy

lehetőség van, másrészt ott szexelhetek más pasikkal. Menjünk, próbáljuk ki!

KÉT NAP MÚLVA ÖSSZEÜLTEK a konyhában, a szokott helyen, és átnézték a szóba jöhető klubokat. Roland három helyet talált. Az egyik rögtön kiesett, mivel ott szombatonként kevesen vannak, nekik pedig a hétköznap nem alkalmas. Niki ragaszkodott a nagyobb létszámhoz, hogy több potenciális jelöltből választhasson. A megmaradt két helyszín között hosszasan vacilláltak. Ellenőrizték, melyik milyen messze van, átnézték a honlapokat, és megvitatták az első benyomásaikat. Végül letették a voksukat az egyik mellett.

– Akkor menjünk most szombaton – vetette fel Niki.

– Máris? – lepődött meg Roland. – Nem kellene több idő, hogy jobban rákészüljünk?

– Hogy akarsz rákészülni ennél jobban? Fogalmunk sincs, mi vár ott ránk, milyen ez az egész. Menjünk el és nézzük meg!

– Olyan türelmetlen vagy, mindig mindent azonnal akarsz – feddte meg Roland kedvesen.

– Igen, mint egy gyerek, tudom – vágott vissza Niki kislányos mosollyal.

– Ezért is kell nekem gondoskodnom rólad.

– De túlzásba viszed a pátyolgatást és az irányítgatást... Na, akkor megyünk szombaton?

És már jött is a szokásos Roland-féle vekengés és túltervezés.

– Szabályok... beszéljük át a szabályokat!

Niki színpadiasan sóhajtott, mert tudta, hogy ez egy hosszú beszélgetés lesz.

– Milyen szabályok? Lazulni megyünk, elengedni magunkat – dünnyögte az orra alatt, és ledobta magát ismét a konyhaszékre. Összenő a fenekem ezzel a székkel... Elhúzta a száját, és babrálni kezdte vörös körmeit.

– Ne piszkáld! Nemrég lakkoztad – figyelmeztette Roland a Niki által úgy utált atyáskodó hangján.

– Ne szólj már rám mindig – duzzogott. – Mindegy, hallgatlak.

Roland komolyan folytatta:

– Első szabály: szexelni csak a szvingerklubban lehet. Magánakciózás kizárva.

– Oké, nincs lakásra menet, ez egyértelmű. De mi van a szórakozóhelyekkel? – kérdezte huncutul. – Az az izgalmas csók múltkor elég jólesett.

Roland nyelt egyet és fura módon engedett; lassan, megfontoltan bólintott, mint aki azt tervezi, később majd megkéri ennek az árát.

– Rendben, csókolózni lehet máshol is, de csak azt. Semmi több.

– Esetleg egy kis petting? – kockáztatta meg Niki, ám Roland egy pillantással elhallgattatta.

– Nem lehetsz szerelmes! Csak szex – sorolta Roland tovább.

– Igazad van. Ha szabályt alkotunk rá, akkor biztosan nem történik meg – vigyorgott Niki, majd sietősen hozzátette. – De tudod, hogy veled is megtörténhet ám bármikor.

– Kevésbé esélyes, de persze, rám is vonatkozik – hagyta rá Roland. – Így az is fontos, hogy nem lehet kapcsolatot tartani senkivel: nincs telefonszám-megadás, nincs beszélgetés, nincs kávézgatás. Nehogy elmélyüljön a dolog. A cél, hogy a házasságunk megmaradjon, de ha bármelyikünk szerelmes lenne, nagy eséllyel robbantana.

– Ja.

Roland folytatta.

– És van még valami, amit szeretnék kérni. A klubban először velem legyél. Csak utána másokkal.

– Muszáj? – fintorgott Niki. – Itthon szexelünk egy csomót...

Roland nem tágított. – Az első tánc az enyém.

– Oké... – Niki sóhajtott. Épp elég szabályt meghallgatott már, felállva jelezte, hogy neki mára ennyi, de Roland még nem végzett. Megfogta a kezét és visszahúzta.

– Két pasival csak úgy lehetsz egyszerre, ha én vagyok az egyik.

– Jaj, ne már! Az úgy nem is két pasi, csak ugyanúgy egy – méltatlankodott Niki. Ez olyan, mintha csak brokkolival ehetném a palacsintát – gondolta, de ezt persze nem mondta ki. – Rendben. Még valami? – kérdezte csúfondárosan.

– Orál csak óvszerrel – közölte Roland.

– Mi van? Kóstoltál te már óvszert? – csattant fel Niki. – Nem akarok undorító ízű gumit szopogatni... akkor inkább kihagyom.

– És anál sincs. Csak velem – tette hozzá Roland, rendületlenül gyártva a szabályait. Niki értetlenül nézett rá. – Ha nekem nem engeded, akkor mással se csináld.

– Nyilván nem fogom, mivel fáj nekem. De ha egyszer élvezném, lehetek majd mással is? – firtatta Niki.

– Mondjuk, állapodjunk meg abban, hogy mindenképpen velem történjen meg először, aztán meglátjuk – ajánlotta Roland kompromisszumképpen.

Niki biccentett, majd összetette a tenyerét.

– Kérlek, mondd, hogy vége! Légyszi-légyszi!

Roland összeráncolta a homlokát.

Basszus, megint nagyon töri a fejét... – spekulált Niki.

– Ennyi – jelentette ki a férfi. – Ja, és még egy: ami ott történik, az ott is marad. Azaz sem az ott lévő emberek, sem az ott történtek nem léphetnek be a hétköznapi életünkbe. Áll az alku?

– Hát hogyne – bólintott Niki, a szempilláit rebegtetve. – De levegőt azért vehetek, ugye?

– Neked esetleg van valami?

Niki a kék kockás asztalterítőt igazgatta. Járt az agya, hogy mégis mi a fenét lehetne még ezeken túl elképzelni. Ő ezt sokkal szabadabban gondolná, korlátok nélkül.

– Nekem csak egy szabályom lenne. Mindegy, mit csinálsz, csak ne nézzük egymást. Engem az nagyon feszélyezne – tette végül hozzá.

– EZ AZ A BOLT? – NIKI megállt a Diamond Erotic Shop felirat alatt a Baross téren, és mély levegőt vett, mintha valami riasztó dolog várna rá. Efitől kért segítséget, aki döbbenetén túllépve biztosította róla, hogy mindenben támogatja, bár első kézből akar értesülni a további fejleményekről, és persze ismert olyan boltot, ahol Niki kínzó Mit vegyek fel? dilemmájára megoldást találhatnak.

– Aha, menjünk be! – felelte Efi izgatottan, és határozottan benyitott.

Odabent egy másik világ tárult elébük. Minden ragyogott a tisztaságtól, és a kellemes világítás barátságos atmoszférát teremtett. A tágas és modern üzletben Niki feszengve lecövekelt a bejáratnál, ám ahogy az eladó kedvesen üdvözölte őket, kissé feloldódott. A hölgy elmondta, hogy van még további két emelet, s biztatta őket, hogy nyugodtan nézelődjenek és bátran kérdezzenek.

Az alsó szint szexkellékeiről Niki első pillantásra azt sem tudta, mire valók.

– Ez egész más, mint amit elképzeltem – mondta, miközben körbepillantott.

Efi kérdőn nézett rá.

Niki taglalni kezdte: – Hmm... félhomályos pincehelyiség, valami titkos lebuj...

– Szerintem a fehérneműk fent vannak! – ragadta karon Efi, és a második emeletre vezető lépcső felé húzta.

A második szinten a kísértés birodalma fogadta őket. Ugyanolyan szép vitrinek, igényesen berendezve, bár

némiképp ijesztőbb, komolyabb játékszerekkel. A hátsó részen, a polcokon elegáns dobozokban merészebbnél merészebb fehérneműk sorakoztak. Niki tekintete végigfutott a babydollokon, fűzőkön, szexi köntösökön és egyéb erotikus ruhadarabokon.

– Úristen. Ennyi? – kérdezte elámulva.

Még nem tudta, hogy mit akar, csak azt, hogy mit nem: hálósat, ami szinte semmit nem takar; cicaruhát vagy harisnyásat, mert azt nagyon macerás lehet fel-le venni; fűzőset, amiben megfulladna; tangát sem, mert bárki bármit mond, az igazán csak egy tökéletesen formás popsin mutat jól, s a sajátját nem sorolta ide.

– Ez nem tetszik? – kérdezte Efi, miközben egy több lyuk, mint anyag típusú cicaruhát ábrázoló dobozt lóbált. – Vadító lennél benne, szívem.

– Nem. Ez a tuti nyerő. – Niki diadalittasan emelte fel egy babydoll mutatós csomagolását. A fekete-kék mintás, hátul a nyaknál megkötős, elöl nyitott felső tökéletes egyensúlyban maradt a merészség és az elegancia között. Azonnal beleszeretett. Választott hozzá egy csillogó köves, fekete masnis bugyit.

– Ez sugározza azt a minőséget, amit akarok: gyönyörű, elegáns, luxus. Prémium kategóriás szvinger csaj akarok lenni! – kuncogott.

Vihogva mentek a kasszához. Az eladó kivette a ruhát a csomagolásból, Niki morzsolgatta az anyagot az ujjai közt.

– Milyen finom a tapintása. Tökéletes – sóhajtotta. Maga elé tette, és elképzelte, hogy mutat majd benne.

Az izgatottságtól kipirultan léptek ki az üzletből, mintha valami egészen különlegesre tettek volna szert. Niki kihívón nézett körbe.

– Na, most már készen állok – mondta, mintha a babydoll doboza maga lenne a kulcs egy új kalandhoz.

Aznap este divatbemutatót tartott a férjének. Roland elterült a barna bőrfotelben, szemét áhítattal járatta Niki csinos vállán, lapos hasán és vékony combján. Nikit ez felbátorította: gyorsan felkapta a magas sarkú szandálját, elindította Madonna Like a Virgin című számát, és úgy vonult fel s alá, ahogy a modellek szoktak a kifutón. Hosszú, szőke haját időnként hátradobta, riszált kicsit a zene ritmusára, és tátogta a szöveget.

– Biztos, hogy ez a szám passzol most a legjobban? Nem tűnsz túl szűziesnek – jegyezte meg Roland, miközben feleségében gyönyörködött.

Niki kuncogott, és folytatta a vonaglást.

– Fantasztikusan áll. Nagyon dögös vagy, anya – bólogatott elismerően a férfi.

– Az anya megszólítást a klubban légyszi kerüld majd, nem túl szexi – torkolta le lágyan Niki. Illegette magát az új szerzeményében, úgy érezte, még sosem volt ennyire vonzó.

Roland elmosolyodott, aztán lassan felállt. Léptei határozottak voltak, de a mozdulataiban volt valami szokatlan figyelem – teljesen új szemmel nézett feleségére ebben a babydollban. Ahogy közelebb ért, ujjaival végigsimított a finom anyagon, a csipke szélén. Niki szívverése gyorsabb lett, ahogy a férfi megragadta a derekát, magához húzta, és a nyakába csókolt.

A babydoll szép lassan a földre hullott. Felizzott a levegő köztük, és egy hatalmasat szerelmeskedtek.

– Biztos, hogy jó leszek így? – kérdezte kiscicásan Roland mellett fekve, huncut, gyermeki riadtsággal a hangjában. – Nem leszek ciki?

– Megőrültél? Mindenki odalesz érted. Legyen már önbizalmad!

– Oké, akkor én felkészültem – mondta Niki hozzábújva, mosollyal az arcán. – Nekem nem volt olyan bonyolult.

Felült az ágyon, a táskájához ment, és kivett belőle egy papírlapot, majd visszahuppant Roland mellé.

– Te sokkal macerásabb vagy – mondta elnyújtva, és Roland kezébe nyomta a lapot.

– Kinyomtattam, nehogy véletlenül kifelejtsünk valamit.

Roland hangos nevetésben tört ki.

– Listát csináltál a szabályokról?

Roland Szabályzati Kézikönyve:

Egyes számú szabály: Szex csak szvinger klubban!

Kettes számú szabály: Ne ess szerelembe!

Csak szex, szerelmesnek lenni nem ér!

Hármas számú szabály (a fentiek érdekében):

Nincs kapcsolattartás!

Négyes számú szabály: Az első „tánc” az övé.

Ötös számú szabály: Két pasival csak úgy lehetek, ha Roland az

egyikük.

Hatos számú szabály: Orál nincs csak óvszerrel.

Hetes számú szabály: Anál sincs. Csak vele.

Nyolcas számú szabály: Ami ott történik, az ott is marad.

2. fejezet

Az első

Izgatott készülődéssel telt az egész délután. Leginkább persze Niki vetett be mindent, hogy a legszebb formáját hozza. Élénkkékre lakkozta a körmeit, megfürdött, a haját megmosta, bebalzsamozta, hogy finom selymes legyen. Végül bekente a testét hidratálóval, hogy puha bőre szépen csillogjon. Felöltözött, leheletnyi sminket tett fel, minimális alapozó és púder, némi rózsaszín szájfény. Szerette a természetességet, a visszafogott eleganciát.

Roland letusolt.

Összekészítették a klub honlapja szerint elvárt viseletet. Niki az új szerzeményét és egy magas sarkú szandált, míg Roland a férfiaknak ajánlott boxert, egy fekete inget és egy papucsot.

Zenehallgatással, iszogatással próbálták oldani a feszültséget. Niki jókedvűen táncolgatott és énekelt, míg Roland ideges mozdulatokkal a körmét rágta.

A taxira mintha órákat kellett volna várni.

Aztán mintha csigalassúsággal vánszorgott volna az úton, mielőtt végre leparkolt a piros égőkkel kivilágított családi ház előtt.

– Nahát, úgy néz ki, mint egy karácsonyi vásár bordélyváltozatban – szaladt ki Niki száján, ahogy a házra meredt.

A családi ház kívülről teljesen átlagosnak tűnt, leszámítva a feltűnő vörösen izzó fényfüzéreket. A kertben szokványos növényzet, tujasorral, mintha egy ártatlan család kertje lett volna.

– Hát, ez elég diszkrét... – jegyezte meg Roland szárazon. – Kíváncsi vagyok, a szomszédok mennyire örülnek neki.

Niki a környező házakra pillantott. Az utca csendes volt, a legtöbb házban sötétség honolt, csak néhol derengett halvány fény az ablakok mögül.

– Szerinted tudják, mi folyik itt? – kérdezte halkan, izgatottan.

Roland vállat vont, majd a ház bejárata felé intett.

– Na, készen állsz?

Niki megnyalta a kiszáradt ajkát. A válasza talán nem is számított – már itt voltak.

Belépve egy kis, félhomályos előtérbe jutottak, ahol érdekes és színes üvegtéglákkal díszített falak várták őket. A padló sötétbarna parketta volt, a plafonon alacsonyra ereszkedő, gömb alakú lámpák szórták a sejtelmes fényt. Bentebb egy recepciós pult állt, balra pedig egy szekrényekkel és tükrökkel felszerelt öltöző nyílt.

A recepción egy negyvenes évei végén járó nő fogadta őket, akinek dús, vörös haja vad hullámokban omlott a vállára. Mélyen dekoltált, selymes anyagú, feszülős ruhát viselt. Tekintete éppen csak egy pillanatra időzött el Rolandon, majd profi mosollyal fordult feléjük.

– Első alkalom? – kérdezte bársonyos hangon.

Roland bólintott, miközben átadta a hozzájárulás árát. A nő kecses mozdulattal elővett egy gumis karszalagot, és felé nyújtotta.

– A tizenhetes. Az öltöző ott van, balra – biccentett szembe. – Hosszan tartsátok a zárhoz, és kinyílik. Jó szórakozást!

Niki és Roland köszönetet mondtak, majd beléptek az öltözőbe.

Niki azonnal megtorpant.

A szoba közepén két férfi állt egy nyitott szekrény előtt. Az egyikük egy magas, sportos alkatú, borostás férfi, aki pont az ingét húzta át a fején. A másik, alacsonyabb és pocakosabb fickó épp a szekrénybe pakolta a ruháit, majd feléjük fordult és érdeklődve végigmérte Nikit.

Niki önkéntelenül is a férje felé fordult, és a füléhez hajolt.

– Nincs külön női és férfi részleg? Így hogy vetkőzzek le? – súgta oda zavartan.

– Tudod, hova jöttünk, ugye? Nemsokára az lesz a legkisebb gondod, hogy nem koedukált az öltöző – suttogott vissza Roland.

– Oké, jogos, ott a pont – ismerte el Niki.

Takargatva magát, szégyenlősen öltözött át.

Amikor végül elkészültek és kiléptek az öltözőből, Juli, aki korábban a recin fogadta őket, várakozva állt az ajtó előtt.

– Nagyon csinosak lettetek – mondta kedvesen. – És most körbevezetlek titeket.

A földszinti részt tágasra tervezték, modern, mégis otthonos hangulatot árasztott. A sarokban két élénkpiros bőrkanapé terpeszkedett kis puffokkal, hogy a fekete dohányzóasztalt akár hat-nyolc ember kényelmesen körülülhesse. Most azonban csupán egy középkorú, szőke nő ült ott, és egy magas pohárban az italát kevergette.

Középen egy profi bárpult állt, széles italválasztékkal és felette egy playboy-nyuszi világított kéken. Néhány magas bárszék sorakozott előtte, egyikükön egy izmos, negyvenes férfi könyökölt. A pult mögött egy mosolygós pincérnő rendezgette a poharakat, készült, hogy végre érkeznek a vendégek. A pult melletti falon egy tévében retró pornó ment.

Emellett volt egy koedukált mosdó és az emeletre vezető lépcsősor. A hangulatvilágítás félhomálya izgalommal teli atmoszférát teremtett.

– Itt lehet kimenni a teraszra. Gyertek. – Juli kikísérte őket a sarokkanapé melletti ajtón a kertbe.

Niki szükségét érezte, hogy mondjon valami kedveset.

– Hú, nagyon kellemes! Jó, hogy vannak kis asztalkák, székekkel.

– Csak itt lehet dohányozni, a házban tilos – ismertette a házirendet Juli.

Roland megbökte Niki karját és fejével az egyik asztal felé biccentett. Az asztalokra kis lapokat ragasztottak kinyomtatott felirattal, melyben kedvesen kérik a vendégeket, hogy ne hagyják kint a poharaikat.

Bár kint kellemesebb volt az idő, hajtotta őket a kíváncsiság, így visszatértek inkább a házba. A bárpult mellett elhaladva eljutottak egy tágas közösségi térbe, ahol kanapék vették körül a központi, hangulatos diszkófényekkel megvilágított táncteret. Innen nyílt az étkezőrész néhány asztallal, rajtuk többféle meleg étel és puding. Enni persze képtelenek lettek volna az izgatottságtól. Inkább kértek egy italt és leültek a nappaliban. Feszengve figyelték a többieket és végigstírölték az újonnan érkezőket.

– Ne takargasd magad, nagyon csinos vagy – szólt rá kedvesen Roland. Niki fészkelődve keresett egy nyitottabb pózt, de egyiket sem találta igazán komfortosnak.

– Tudod, hogy szégyenlős vagyok. Itt ülök egy szál bugyiban.

– Ahogy mindenki más.

Niki visszavágás helyett csak dünnyögött, aztán idővel hozzászokott a látványhoz. Rácsodálkozott a többi nőre, milyen természetesen mozogtak csöppnyi csipkecuccukban. Fél óra sem telt bele, és teljesen fesztelenül üldögélt.

Roland azonban nem. Sík ideg volt, Niki sem állta meg szó nélkül.

– Nem kell olyan zavartan nézelődni folyton. Kapkodod a fejed összevissza, mint aki kétségbeesetten keresi élete párját, de sehol sem találja. Kicsit ciki. – Megsimogatta a combját. – Nyugi, szívem! Csak legyünk el, beszélgessünk. Ha nem tetszik senki, nem baj, ez az első alkalom. Lazulj már el egy kicsit!

Inkább kézen fogta, és a bárpulthoz húzta. Ittak még egyet. A hely lassan megtelt, egyre nagyobb tömeg gyűlt össze. Néha láttak szimpatikusnak tűnő alakokat, de csak teszetoszán tipródtak, és ráébredtek, fogalmuk sincs arról, hogyan kezdjenek egy ilyen ismerkedésbe.

– Mit mondjunk nekik? – vetette fel Roland.

– Valami általánosat kellene, nem?

– Helló, mizu? Vagy mire gondoltál? – nevetett Roland.

– Lehetne a mi a helyzet?, mint ahogy Joey mondja. – vihogott Niki. Aztán elkomolyodott. – Nem tudom, de gondolom, nem azzal kell kezdeni, hogy van kedvetek szexelni?

Az idő csak telt, végül Roland előhozakodott az ötlettel, hogy menjenek fel az emeletre, és próbálják ki kettesben.

– Elmegyek a lepedőért.

– Milyen lepedőért?

– A neten írták, hogy minden párnak jár egy – magyarázta Roland –, a recin kérheted el. De vigyáznunk kell rá, mert nem adnak másikat.

– Szigorúan hangzik – nevetgélt Niki.

– Gondolom, a mosodai költség miatt. Így is elég sok lehet – fejtegette Roland a szokásos közgazdászszemléletével.

Végignézték a felső szinteket. Ezek már kifejezetten a hancúrozáshoz voltak kialakítva. A szabályok szerint ide csak mezítláb lehetett felmenni, ezért levették a lábbeliket, és elhelyezték őket a cipőpolcon.

Az első emeleten, rögtön a lépcső mellett két kisebb, elkülönített, de nem zárható helyiséget találtak. Ágyak sehol; a földön kialakított fekhelyeket valami puha textillel borították. Szemben volt egy nagyobb szoba, ahol akár három pár is kényelmesen elfért.

Roland lelkesen mutogatott.

– Nézd, full üveg két fala is. Ez máris izgatja a fantáziámat!

Kicsit beljebb haladva egy zuhanyzót is felfedeztek. Niki gyorsan meggyőződött a helyiség tisztaságáról. És végül, de nem utolsósorban rátaláltak a klub fő attrakciójára, egy jó három méter átmérőjű, kör alakú ágyra, amit jó néhány kanapé vett körbe.

Niki szeme felcsillant.

– Mint a Szigeten a Nagyszínpad, hatalmas nézőtérrel – búgta.

Roland rákacsintott.

– Szívesen tartanál előadást, drágám? – kérdezte.

– Hát persze, ha elég néző akad – felelte Niki szégyenlős, mégis kacér mosollyal.

Niki éppen bekukkantott valami falra szerelt tárolóba, amikor Juli elviharzott mellettük egy halom frissen mosott törölközővel a kezében.

– Több helyre is tettünk ki óvszert, a használata kötelező – hadarta Juli, majd mosolyogva hozzátette. – Persze, ha egy pár másként dönt, az rendben van, de az ismerkedők között ez alap – magyarázta nekik, majd száguldott is tovább.

A második emelet már sötétebb és kissé levegőtlen volt, különösen ezen a forró nyári estén. Nikiék szinte az orrukig sem láttak, de itt három fekvőhelyet fedeztek fel, és a folyosón egy sor kanapét is.

– Hú, de nyomasztó itt – súgta Niki Roland fülébe. – Olyan fülledt a levegő. Azt sem láthatod rendesen, aki épp rajtad fekszik. Nekem a lenti jött be inkább.

Visszamentek az első szintre.

Teljesen üres részt már nem találtak, így bekéredzkedtek egy másik pár mellé. Niki eredetileg ugyan egy izgalmas élményre vágyott egy idegen férfival, de elsőre talán mégis jobb, ha egymással lesznek, ahogy Roland szerette volna.

Leterítették a lepedőt, levetkőztek és összebújtak. Niki egyre közelebb húzódott Rolandhoz, és ahogy a bőréhez ért, apró simogatásokkal kezdett. A mozdulatai lassan egyre érzékibbé váltak, puszilgatta a nyakát, mellkasát, hozzádörgölőzött. Ráfeküdt, és ágyéka mozgásával, csábos sóhajával próbálta a férfit beindítani.

Semmi.

Rolandnak nem állt fel.

Niki türelmesen, de egyre inkább kétségbeesve próbálkozott, először finoman simogatva Roland férfiasságát. Igyekezett minden mozdulattal felkorbácsolni a vágyat. Miután nem járt sikerrel, a szájával csinálta, finoman, gyengéden, majd egyre intenzívebben.

Semmi.

Nem értette a dolgot, és ahogy teltek a hosszú percek, egyre feszültebbé vált.

– Az elmúlt húsz év alatt soha nem volt még ilyen kicsi a farkad – fakadt ki ingerülten.

Roland megütközve nézett rá, mire Niki magyarázkodásba fogott.

– Úgy értem, még soha nem volt ilyen problémád... Ha macinaciban porszívózok, neked már attól is feláll. Most mi bajod van?

– Nem tudom – felelte Roland bizonytalanul. – Idegesít, hogy vannak mások is körülöttünk és néznek minket.

– Ez egy szvingerklub – emlékeztette Niki türelmetlenül.

– Jó, de az előbb is valaki hozzáért a lábamhoz.

– Hát akkor húzd arrébb!

Végül feladták a próbálkozást, és lementek. Roland rázúdította a panaszáradatát, hogy mi minden zavarja. Niki átadta magát a csalódottságnak. Annyira várta ezt az estét, fantasztikus izgalmakra számított, arra, hogy ha nem is szexelnek, de jókedvűen elvegyülnek a többiek között és ismerkednek. Ehelyett Roland elégedetlenkedését kell hallgatnia. Elment a kedve az egésztől.

– Menjünk haza – mondta végül csüggedten.

– De hát miért? – értetlenkedett Roland.

– Komolyan kérdezed? – sóhajtott Niki. – Volt egy vágyam, aminek megoldására javasoltad ezt a helyet. Azt ígérted, hogy itt szexelhetek másokkal, de amióta itt vagyunk, csak a vinnyogásodat hallgatom.

– Nem ment úgy, hogy néztek minket...

– De attól még maga a buli jó lehetett volna! Mindegy, ez az első alkalom, tudjuk be tesztnek. Talán majd legközelebb jobban sikerül.

– Nem. Igazad van... azt ígértem, hogy itt megkaphatod, amire vágysz, és igazából már engem is tökre érdekel a dolog. Laza leszek, isti-bizi!

ITTAK MÉG EGY ITALT a bárpultnál, és már érezhetően könnyedebben viselkedtek. Felvették a szemkontaktust a körülöttük állókkal, lelkesen köszöngettek az arra járóknak.

Egy idősebb férfi lépett a pulthoz. Hófehér haja szinte világított a félhomályban, a mosolya pedig egyszerre volt megnyerő és titokzatos – teljesen elbűvölte Nikit. Elmélyedt a tekintetében, valami forró izgalom öntötte el.

– Na, az a férfi bejön nekem – hajolt oda Rolandhoz.

– Az a vén fószer? – kérdezte a férje elhűlve. – Lehet vagy hatvanéves.

– Hát igen – kuncogott Niki. – De állati sármos és szexis.

– Menjünk oda hozzá – javasolta Roland, és már indult is volna, de Niki szégyenlősen visszahúzta.

– Ne, ne! Még ne. Izgulok... Igyuk meg az italunkat előbb – válaszolta.

Az idős férfi továbbment, ők pedig szóba elegyedtek egy mellettük ülő párral. Megtudták, hogy ők már hat éve járnak a klubba, és nagyjából két-háromhavonta visszatérnek.

Bár kedvesek voltak, Nikit nem kötötte le a csevej, inkább tovább fürkészte a körülöttük levőket, találgatta, ki lehet még kezdő és ki az, aki már magabiztosan mozog itt.

A szomszéd helyiségből vidám kiabálás hangja ütötte meg a fülét. Megbökdöste Rolandot, és a társalgó felé intett, hogy nézzenek be. A tánctéren már többen lötyögtek a nyolcvanas évek magyar slágereire. Egy fiú két lánnyal az oldalán kurjongatott Julinak, hogy igyekezzen minél több embert a táncparkettre csábítani.

– És az a fiatal, menő csávó hogy tetszik? – kérdezte Roland az egyik kanapé felé biccentve, és pajkosan megbökte Niki könyökét.

– Ki nem állhatom a macsó típust – vágta rá Niki grimaszolva. – Nézd, ahogy ott ül és nagy mellénnyel osztja az észt, miközben feszítgeti az izmait. Komolyan mondom, én rosszul vagyok az ilyentől.

Ekkor Juli odapenderült hozzájuk, elkapta Niki kezét, és a zene ütemére lépkedve, fenekét riszálva húzta be a tánctérre. Niki még gyorsan Roland felé kapott, és magával ragadta őt is.

Niki tinikora óta imádott táncolni. Tornacipőben. Órákig ugrált bárhol, bármilyen zenére. Most azonban csak óvatosan lépegetett.

Roland szóvá is tette.

– Hová bújt a parkett bestiája?

A táncteret félkörívben ölelő kanapékon ücsörögtek páran; akiket Juli nem tudott, vagy nem is akart befűzni. A középen kihelyezett táncrúdon egy nő szexinek szánt, kissé esetlen vonaglást adott elő. Többen is vidám kiáltásokkal és tapsolással biztatták.

Roland a fejét fogta.

– Hú, ez vérciki – dünnyögte.

Bár Niki is annak találta, csodálta a nagy fenekű nő gátlások nélküli felszabadultságát.

– Ott van szabad hely. Üljünk le inkább – szólt Niki, és már szaladt is. Roland követte.

Csak amikor már lehuppantak, akkor vette észre, hogy a fehér hajú férfi ül ott egy másik hatvanas úr és két szintén idősebb hölgy társaságában.

A férfi széles mosolya jelezte, hogy örül a jövetelének. Niki visszatartott lélegzettel viszonozta.

Roland ült közelebb hozzájuk, így inkább ő csacsogott velük, és a hangos zene miatt Niki csak elvétve hallott valamit. Annyi kiderült, hogy osztrákok, és három éve élnek Magyarországon.

Niki inkább csak méregette a férfit. Valóban megvolt benne az a fajta kisugárzás, ami egy pillantással elvarázsolta. Az érett vonások különös vágyat ébresztettek benne. Elöntötte a sóvárgás. Ziháló mellkassal mélyen a férfi szemébe nézett és nem volt kétsége afelől, hogy ez a vonzalom kölcsönös.

– Hagyd, hogy betartsam, amit ígértem neked. Szeretném, ha jól éreznéd magad, és megkapnád, amire vágysz – súgta Roland a fülébe, és biztatóan megfogta a kezét.

Aztán odafordult az idősebb férfihoz. Határozottan kérdezte, tetszik-e neki a felesége.

– Do you like my wife?

A fickó bőszen bólogatott.

– Yes.

– Would you like my wife? – A Szeretnéd a feleségem? kérdés hallatán a férfi hitetlenkedve nézett Rolandra, majd lassan egy határozott yes-szel válaszolt, és felpattant a kanapéról.

Roland is felállt, végül Niki is, bár ő bizonytalanul.

A két férfi megindult a lépcsők irányába, de Niki még nem mozdult.

Roland tényleg ennyire lazán veszi?

Utánakapott, megfogta a karját és visszahúzta.

– Most tényleg rátukmáltál? – súgta neki, kerülve a másik férfi tekintetét, hogy az ne tudja, róla beszélnek.

– Hát, nem kellett sokáig győzködni – válaszolta Roland vidáman. – Amióta meglátott, alig veszi le rólad a szemét.