ELSŐ RÉSZ

ISPÁNOK ÉS BÍRÁK

A TEMPLOMÉPÍTŐ

– Emeljétek!

– Nem jó! Egyszerre kéne emelni, emberek!

– Háromig számolok… Egy, kettő… Még nem! Azt mondtam, háromig számolok!

– Na, most újra kezdjük, emberek… Egy!

Tíz kebelből szakadt ki a sóhaj, amikor a szekeret végre sikerült kiemelni a kátyúból. Jobbnak látták, ha inkább a rakományával együtt emelik meg, mintsem lerakni, aztán újra fel. Volt, akinek remegett az ina, más a karját fájlalta. De megkönnyebbült testük-lelkük, hogy kétszer száz lépéssel a cél előtt sikerült továbblökniük. A Bars nevű férfi, ki errefelé nékik parancsolt, intett a következő szekeresnek.

– Kerüld ki, jó messzire… Ti ketten meg azon domboldalból ássatok ki jó sok földet, hordjátok ide, és temessétek be a lyukat. Addig a szekeresek kerüljenek arra! – mutatta. Látták, hogy igaza vagyon, hát engedelmeskedtek.

A kővel megrakott szekerek után jött egy, amely gerendákat szállított. Hat ökör húzta kényelmesen, nem sietve. Hat ökröt irányítani nem egyszerű, tudta ezt Bars, hát kicsit elébe ment a fogatnak.

– Kihez jöttök?

– Mi a kozmási templom tetejéhez hoztunk gerendákat.

Bars furcsán mozgatta nagy bajszát, miközben körbejárta a rakományt.

– Hát ti hunnan gyüttetek? Ahol ilyen vékonykák a gerendának való fák? Ezek ugyan meg nem tartják egy ház tetejét!

Az egyik kocsis, falubelije, széles mosollyal válaszolt.

– Rosszul mondotta a barátom. Ezek a tetőzsindelyeket tartják. Ha az ács kellően megfaragja őket.

Bars orcáján felfénylett a megértés. Egész idő alatt a szekér mellett lépdelt, tudta, hogy pár szó váltásához nem szabad megállítani az ökröket. Mert egyfelől a hat állat nem egyszerre torpan meg, de ami még rosszabb: később aligha lehet mindet elindítani. Ezért hát a szekér mellett lépdelt, míg tartott a beszélgetés, majd balra mutatott egy másik utat.

– Azon a dombon várnak reátok, ahol a fehér fal magasodik! Látjátok?

– Látjuk! – és máris elnyikorogtak tovább. Délidő jócskán elmúlott, a szekér tengelyébe reggel belenyomott kenőcs kifogyóban volt, hallotta azt minden értő fül.

Bars uram lassan megfordult. A dombon, mi e vidéken a legmagasabbnak számított, ezért néhányan „hegynek” nevezték, emelkedtek az első szürke kőfalak. Messziről jött talján építőmester táborozott mellette, merthogy sátorban lakott az istenadta. Ilyenkor, nyárnak elején ez még lehetséges, de mi lészen, ha az idő ősznek fordul? Ha Magvető hava[1] jövel, mikor vagyon ereje a napnak, ám utána az Enyészet havának[2] minden nyirkossága áthatol földön és légen? Valaki azt mondta, az ispán rendelte így, éppen hogy a talján mester ősznek előtte építse fel a várnak lakható részét, különben maga sem jut bé a frissen új falak közé, és fagyoskodhat sátrában tavaszig… Ezt sokan megmosolyogták, bár nem Bars volt az egyetlen, aki magában igazat adott az ispánnak.

A folyónak vize kezdett apadni, de aligha attól, hogy a szekeresek mind itt itatták az ökreiket, meg a lovas emberek kedves állataikat. Nyár vala, eléggé forró az idő, és aszály készülődik. Ama juhászok, kik egész életüket a szabad ég alatt töltik, mondogatták tavaszelőn, hogy ezen esztendőben nagy lészen a szárazság, a kisebb folyókból aszók lesznek, és ama erdei horhosok, miknek alján ősztől tavaszig meg-megcsillan a lopakodó víz, biz’ erősen kiszáradnak majd. Bars hitt szavuknak, hiszen a juhosok sok-sok nyarat és telet láttak, jól ismerik nemcsak az esztendőnek járását, azt is kimondják nagy bizonyossággal, hogy a következő néhány napon milyen idő várható. Nincsen okosabb ember a tapasztaltnál.

– Hej, Bars!

Aki kiáltott a közelből, annak hangját a férfi jól ismerte. Először úgy tett, mint aki siket, de amikor másodszor hátába vágott ugyanaz a kiáltás – enmaga neve –, hát nem tehetett tovább úgy, mintha nem hallaná.

A felesége volt, zömök asszonyka, elöl és hátul telt, és majdhogynem fiatal. Két élő gyermeket hozott a világra, másik három meghótt, és Bars voltaképpen kedvelte őt. Jó asszony, csak sokat beszél, és lám, ide, a falu szélére is kijön utána, minek Bars nem örült. Az ispán úr leghűségesebb embere ő, kinek ezért sok dolga vagyon, különösen most, hogy egyszerre épül a vár, a város meg a templom. Ha az ispán nincs itthon, neki kell ügyelnie mindenre. A fehérnépnek ebben nincsen szava!

De máris megfordult, és még mosolygott is jókora bajusza alatt.

– Itt vagyok, Piros!

– Jer mán a házba, hűl az étek!

Bars előbb ösztönösen felnézett az égre: hol jár a nap? Aztán látta, hogy Pirosnak csakugyan igaza vagyon, hát vidáman intett.

– Menj bé, mindjárost jövök!

Még elirányított két szekeret, majd magához intette az egyik falubélit.

– Menek falatozni, addig ügyelj, hogy a szekeresek jófelé vigyék, amit hoznak. Ha meg kik üresen gyünnek visszafele, azok amarra kerüljenek – mutatta, aztán megfordult. Ami mostanság út volt itt a házak között, azt feltörték a szekerek és taligák vaskos kerekei. Nem mindegyik kerék volt megvasalva, akadt oly nyers, mi folyton eltöréssel fenyegetett, mert gazdájának nem tellett sem a kovácsra, ha vele húzatta volna rá a forró vaskarikát, se kerékgyártóra, ki kész volt egészen újat faragni. Két esztendeje fedél alatt szárított keményfából, ahogyan illik, ahogyan kell.

Bars ismét szétnézett. El sem tudta hinni, hogy kicsinyke falujuk – mivelhogy azt beszélik, éppen a kellős közepén leend egy vármegyének – „várassá” nő. Csak sejtette, hogy több lészen itt a ház, több kéményből száll a füst – miként most az övéből is, lám, kékesszürkén száll egyenesen. Ami azt jelenti, hogy nincsen szél, holnap jó idő jő, folyhat tovább az építés. Mi jó dolog, ámbár ha csakugyan aszály leselked a nyáron, a sok új ember és állat kiissza tán még a folyó vizét is… Hát afelől majd akkor aggódik, ha valóban így esik. Ostoba az, ki a gondot előre képzeli, és félve törődik vele. Mert hátha nem történik semmi baj – akkor pedig fölös volt az aggály.

Hallotta megint Piros hívását, hát belépett a házba.

– Aztán kedveled… kedvelsz-e éngem… jó uram?

Ahogyan Gizella ejtette előbb az „asztan”-t, majd az „urham”-ot, amiben bőven akadt mélyről jövő „r” és némi „h” is, az nagyon tetszett Istvánnak. Mosolyogva borult az ágyra, és csókkal jutalmazta-válaszolta meg a kérdést. Értékelte, hogy asszonya magyarul kérdezte. Erős volt ám az a csók, vágyakat ébresztett mindkettejükben. Késő reggel volt, behallatszott a nyitott ablakon, hogy a várudvaron paták dobognak. Mégpedig jó hangosan, mert mindegyik pata vaspatkóban végződik, mi annak jele, hogy urak és katonák gyűlnek ama kétöles, vaskos falak között, amelyek eddig nem állták ki ellen támadását, merthogy olyan nem volt a Honban.

– Most mennem kell – súgta István. Maga sem tudta, miért nem engedte ki a hangját. Talán mert a hangos szóra az urak között lészen nagyobb szüksége?

Amikor aztán leért, immár teljes öltözetben, körülnézett. Egy pillanatra szemébe sütött a nap. Élvezte, hogy csodálattal tekintenek rá – és nem azért, mintha királynak öltözött volna. Éppen ellenkezőleg, most „nem-király” volt. Egyszerű nadrág, mente a fehér ingen, övén dísztelen kard, bár oly éles, hogy azzal szakállt lehetne vágni, hajat nyírni – de nem csillannak ott drágakövek, és markolata sem kosaras, csak egyszerű kézvédős. A fején persze nem a koronája ült, ama drágaköves, vakító liliomos színű színarany, hanem csak egy… süveg. Mint a mezei legényeké.

El is ütött az uraktól. Látta, hogy azok mind kiöltöztek. Nékem ez nem kell, király vagyok én egy pendelyben is! Úgy tett, mint aki nem látja eme különbözőségeket. Szabolcs, az új lovásza tartotta a kantárt. Tudta, nem kell urát nyeregbe segíteni, hiszen fiatal és kellően virgonc… Bal lába kengyelbe, átlendülés a nyereg fölött, és mielőtt fenekét letenné a simára csiszolódott bőrnyeregre, jobb csizmájának orra szinte magától talál bele a kengyelbe, és Szabolcs ezt észlelve máris elengedte a kantárt. A ló megérezte abban a pillanatban, ki az ura mostantól. Felvetette a fejét, táncolt kicsit mellső lábaival, ám ezenközben alig mozdultak a hátsók. Szilárdan állott, gazdájának nem kellett meglepetéstől tartania.

– Üdvözöllek titeket, jó urak. Mint megizentem néktek, ma vadászni megyünk a Pilisbe.

Nem mondott többet, sok beavatott tudta vagy sejtette, hogy bár ejtenek vadat Isten segedelmével, azért másféle zsákmányra is számíthatnak néhányan. A királyi udvar vadászainak egyik fele tegnap délelőtt elment, és tudni lehet, hol emeltek sátrakat a szolgákkal. Két helyen is, merthogy két napra vonulnak el, két helyen lesznek esti tábortüzek, némi vadhús és más csemege, no meg egy-egy kupa bor is jut minden torokba. Nem több, mert szükség lészen a tiszta fejekre.

István hamarosan az élre állott, de tudta, voltaképpen nem ő, a király vezeti a menetet. Jóval előttük haladnak az erdei úton az előőrsök, kik a testőrök közül kerülnek ki. Ők fürkészik az utat. Mögötte pedig hol hármasával, hol kettesével, vagy ha az ösvény fák és kisebb sziklák közé szorult, egyesével jöttek az urak. Elöl kisebb csapatban azok, kiket a király kedvel és kikre mindig számíthat, mögöttük pedig nagyobb csapatban azok, kik mind szeretnének egykoron az első csapatba kerülni. A legjobb úton vannak arrafelé, bár biztosan nem mindegyik kerül közelebb Istvánhoz.

– Jó uram! – rúgtatott előre Simon püspök, szakállas, megtermett férfiú, nem éppen fiatal. Vagy tizenöttel több tavaszt látott, mint István. – Egész nap lovagolunk-é, avagy lészen szarvasoknak űzése?

– Lészen, lészen – mosolygott István, és mintha ettől felbátorodtak volna, a többiek is közelebb rúgtattak. Csete, a testőrök hadnagya féltékenyen őrizte helyét fél lóhosszal a király úr mögött, tőle balra. Mögötte sorjáztak mások is. Bihar, ama kis termetű, ámde nagyhangú úr, ki tán a tóparti nyílegyenes kákán is találna csomót, mert neki sosem tetszik az, ami éppen vagyon. Aztán ott volt Zaránd, szintén egyívású Istvánnal, miként a másik barát, Máté. S ott poroszkált mögöttük Előd, ki egykoron félelmetes vívó hírében állott. Mára bizony megkopott a tudása és fogyóban az ereje, azért senki sem merne kardra kiállani véle.

Eléggé ezen urak háta megett, szerényen jöttek még ketten. Az egyik Zobor úr, ki ispán a váci váras környékén. Ő sem nőtt valami nagyra, okos férfiú hírében állt, s ritkaságnak számított, mert értett a betűvetéshez. Írni is tudott, meg olvasni! Kik eddig ilyet napnyugatról jött, pilises fejű papok között láttak, bizony csodálták Zobor ispánt.

A másik Csoma úr volt, szintén kisebb, és igencsak soványka termetű. Ki egyszerre lévén pap, királyi gyóntató és írnok, mostanság majd mindig jött a királlyal. Oldalán nagy bőrtáskában hozta mindazon szereit, amelyek nélkül írnok aligha létezhet. Pergamennek lapjai háromféle méretben, jól lezárt téntatartó, mibe a levet cserfa gyümölcséből, és ki tudja, miféléből főzte és párolta. Az ilyen attramentum nem fakul el, mondják, száz esztendő múlva sem. Ha egyszer bévette magát ama idegen földeken gyártott és drágán beszerzett lapos hártyába, mit szintén idegenből vett szóval pergamennek neveznek, akkor az bizony sok időkre hirdeti a király akaratát. Mert hát Csoma barát egyetlen olyan kicsinyke jelet – mit az idegenek literának, a magyarok meg betűnek neveznek – sem ír le jól megfaragott lúdtollával, mire a király engedélyt ne adna.

– Legyetek türelemmel, urak – így István. – Délben megpihenünk, aztán kergethetitek a szarvasokat, avagy ama vaddisznókat, mik errefelé százával legelésznek a sűrűben.

Úgy lett. Nem ért delelőre a nap, amikor a menet elérte az első napi pihenőhelyet. Kész étek várta a vendégeket, és a közeli patakban itathatták meg lovaikat. Aztán szedelődzködni kezdtek az urak. Istvánt sehol sem látták, hitték hát, hogy elment valamelyik társasággal. Mert, hogy egymás köreit ne zavarják, kisebb csapatokban vágtak neki az erdőnek.

Pedig hát a király – maradott. Szinte elbújt sátrában, mígnem az urak elmentek vadászni. Tudta, kiknek izent, azok maradtak. A szolgák nagy ponyvát feszítettek ki a tisztás szélén, mi kellő árnyat adott, és mert itt némi szellő is járt-kelt, hát nem fülledt meg a meleg lég. Ide telepedtek azok öten, kik délnek előtte jóval a bizalmas barátok mögött lovagolhattak, és Istvánnak inkább csupán a hátát láthatták, ha az erdei út kiegyenesedett.

Most szemben ülhettek vele – a földön. Mert hát István elsőnek ült le, és ősi türk szokás szerint két lábát maga alá húzta, könyökeit térdeire támasztotta. Nem kényelmes az ilyen, főleg nem annak, ki ettől rég elszokott, vagy – mint ezek itt, beleértve a királyt is – meg sem szokták soha. De hát a szolgák is lovon jöttek, nem szekérrel, és furcsa lett volna, ha székeket hoznak ki a palotából az erdőbe. Meleg a fű akkor is, ha árnyékban lapul, és mi apró hangya rájuk mászik, leesik később.

– Jó urak, mint bizonyosan hallottátok, sok vármegyét alapítottam, de valljuk be, sok csupán a fejekben létezik. Járják az embereim ama vidékeket, hogy ha nem is pergamenre, legalább a fejekben kirajzolják azok határait, mik folyók lesznek, itt-ott nagyobb erdőségek, szakadékok vagy hegyek szélei. Midőn ezen fürkészek visszatérnek, meghatározzuk a vármegyék nevét, leendő városát és határait. Följegyezzük, melyik másik vármegyével határosak, hol, honnan, meddig. Ez eltart ezen a nyáron, s mire eljő annak vége, ahogyan mostanság mondani illik, augustus havának vége, addigra készen lészen ezen munka. Örülnék, ha részt vállalnátok benne, mivelhogy öt új vármegyében ti lesztek az ispánok.

Megdobbantak a szívek. Idefelé jövet mindegyik fejében megfordult ez mint halavány remény, kósza gondolat, vágy. Nézték a király arcát, kinek szeme, orcája komoly maradt. Egy vezér nem dobálózik a puszta szavakkal! Ha ő mondta – és kimondotta! – akkor ez igaz lehet!

Csát – ezen negyvenvalahány tavaszt látott férfiú, kiről tudható volt, hogy nem szíveli a papokat, sovány és inas, ámde feltétlen híve Istvánnak – a szemét becsukta egy pillanatra.

Kál úr – ki pár esztendővel idősebb volt Istvánnál, igen harcias katona, ki keveset szól, de ha ütni vagy vágni kell, pillanat alatt képes – szintén hallgatott. A szeme villanásával jelezte: örül.

Bató – ki jó ideje sürgött az udvarban, a lovaknak nagy ismerője és gyógyítója volt. Tán harminc tavaszt látott, cingár volt az istenadta, akár egy giliszta. Most komolyan bólintott István felé, amikor az reá tekintett.

Bene volt közöttük a legidősebb. Régi harcos, ötvennégy tavaszt számlált, merthogy ő számontartotta. Valaha „csimbókos” volt, Geyza idején is szívesen lázadt volna a fejedelem ellen. Mára rájött, hogy Geyzának volt igaza, és mivel annak fia, István követte atyja útját, hát Bene úr belátta tévedését, felvette a keresztet, és szívvel-lélekkel a király mellett állt.

Úz erdélyi volt, kicsit másképpen peregtek ajkáról a szavak, termetét tekintve köpcös volt, de vitéz. Mint néhányan szeretve gúnyolták őt – „ki sem látszik a nyeregből” –, azonban vitézségét senki sem vitatta. Ügyesen is szólott, ha kellett.

Ezek öten mind Istvánt nézték, ki lassan folytatta.

– Úz barátom, te bizonyosan azt mondanád, Erdélyben nem fognak örülni a vármegyéknek. Ott valahogy úgy képzelik sokan, hogy Erdély külön része a Honnak, az ottaniak büszkébbek, és nem szívesen engednek egy király szavának, ahogyan atyám idejében a fejedelem szavát is gyakorta semmibe vették. Aztán jöttem én a hadaimmal, és azóta Erdélyben sem szólhat senki a Hon napnyugati része ellen. Erdély része a Honnak, és többről ne essék szó. Amint visszatérünk Esztergomba, megbeszéljük, hogy Erdélynek mely része lészen a te vármegyéd.

Aztán a többiekre fordította tekintetét.

– Fontos, hogy ahol ispánok lesztek, ne éljenek véreitek, rokonok, sógorok. Ezt kerüljük el, ha lehet. Mert bizony a fivérek vagy egyéb atyafiak mindjárt azt hiszik, ha belőled ispán lett, azaz ura a vármegyének, urak lehetnek e rokonság révén… Hát ezt nem engedhetjük meg. Szándékomban áll mindenhová olyan ispánt kinevezni, aki soha nem járt ama földön, és nincsenek ott nemhogy vérei, régi törzséből se lakjon arra senki. A kabarok egykori törzsének területe több ispán között oszlik majd meg, és ez így lészen más földeiken is. Lesz közöttetek, ki Somogy vármegyét kapja, lesz, ki Szatmárban lészen, ki Kraszna vármegyét vezetheti. Azt ajánlom néktek erős nyomatékkal: ne képzeljétek, hogy urai vagytok ama vármegyének! Nem tiétek a vár, mit idővel fel fogtok építeni, nem tiétek a váras, egyetlen falu sem. Nem lesztek urai az erdőknek, földeiknek, legelőknek, tavaknak és folyóknak, sem a hegyeknek. Ti, ispánok, homo regis lesztek, „a király embere”, és erről sohasem feledkezhettek meg. Azért kapjátok eme tisztet, mi magasan a vármegyei lakosok fölé emel benneteket, hogy ott érvényesítsétek királyi akaratomat. És ha énvélem valami történne, ha nem lennék többé, akkor az utánam következő király akarata legyen számotokra szent és erős parancsolat.

Kivárt kicsit, hogy leülepedjen lelkükben és fejükben mindaz, amit mondott. Majd folytatta:

– Nyitra, Bács, Zemplén, Gömör? És lesz vagy negyven másik vármegye, ahol hűséges emberekre lesz szükségem. Olyanokra, kik nem támadják hátba a királyt, teljesítik annak parancsait. Bészedik az adókat és építik a várakat. Szaporodjon a népség mindenhol! Mert úgy lészen Magyarhon igazán erős, ha nem csupán sok kardforgató fiatal férfiembere lészen, nagyon sok szorgalmatos asszonya, kik segítik eme férfiakat, és szülik az újabb nemzedéket. Ne feledjétek, a szolgák és a rabszolgák is fontosak, bár utóbbiakból mind kevesebb van, nem hurcolunk bé rabokat idegen földekről. Mindenki egyaránt fontos, ki a vármegyében teszi a dolgát. És ezért minden férfi és nő és szolga és gyermek éppen olyan fontos a Honnak.

Látta a szemükön – mert mindegyikbe belenézett kutatóan, várakozóan –, hogy értették szavait. Azokat is, miket nem kellett kimondania. Ha hűségesek lesznek hozzá, az esztendők során akár feljebb emelkedhetnek, vagyonukban gyarapodhatnak, hatalmuk megnőhet. De nem az égig, tette hozzá magában, emlékezve nagyapja, Taksony, és apja, Geyza intelmeire. Mert tudta jól: a vagyonnal megjön az étvágy a hatalomra. Ezt a jó király féken tartja, amit hamis akaratnak vél, azt lenyesegeti.

És azt is tudta, ma este öt másikkal, és holnap délben újabb öt leendő ispánnal fog tárgyalni. Tudta, kik lesznek azok, nevek és arcok keringtek a fejében. Az, hogy vadászni jöttek a Pilisbe, arra szolgál, hogy elaltassa azok éberségét, kikből sohasem lehet ispán, mert arra nem szolgálnak rá. No, és ne tudjon ezekről a kinevezésekről egyelőre az udvar sem. Ha tollba mondja azon iratokat, amelyekkel az ispánok útra kelnek leendő megyéik felé, nem kell mindezt titokban tartani.

No, és volt még egy ok, amire nem szívesen gondolt, és amit szinte enmaga előtt is titkolt volna: ne tudjanak róla az ellenfelek! Mert hiszen a fürkészei folyton járták a Hont és hordták neki a híreket. Tisztában volt hát azzal, hogy a „csimbókosok”, az ómagyarok, kik legszívesebben felakasztanának minden papot, megölnének minden keresztényt, és annak örülnének, ha recsegve-ropogva lángolnának a falusi fatemplomok… Olykor megesik, jelentették neki. A kincstárból küld ki pénzt és építőket, vásároltat a környéken követ és fát, hogy mielőbb újra felépítsék a leégett szentélyt. Hadd lássa egyfelől ama tíz falu népe, hogy van hol imádkoznia, és hogy a király nem felejtkezett meg róluk – ugyanakkor hadd lássák ama rosszlelkű, galád gyújtogatók, hogy valaki van odafent, aki látja, és számontartja, mit tettek. És aki egyszer odaküldi fegyveres katonáit, hogy kiirtsák az efféle bestéket!

A riadalom nem sokkal délidőnek utána támadott.

Katonák gyakorolták a nyilazást a vártól keletre. Itt a dombon volt egy sáncokkal körbekerített afféle karám, hol nem állatokat tartottak, csak néhány szalmával tömött zsákot, meg pár, faágakból összeeszkábált állványt. Minden hetedik napon reggel hozták ide a királyi katonákat kisebb csapatokban, miket „őrsnek” neveztek. Gyakorta jött egy-egy tizedes vezénylete alatt azon tíz katona, és a királyi vár nyilasainak legfőbb embere, Mizse hadnagy. Ki harmincnál több tavaszt látott, kis termettel áldotta meg a Nagyisten, de nála jobban a királyi udvarban senki sem lőtt íjjal. Ezen kopaszodó férfiú tanította az újoncokat nyíllal lőni szinte mindennap. Kik reggel eljöttek hozzá ama földsáncok közé, délutánig nem szabadultak, és egyre csak lőniük kellett a célokra. Kik tíz lépésről kezdték, hússzal folytatták, a végén ötven lépésről kellett eltalálniuk egy kicsiny kelmedarabot, mit a sáncok végén szalmabábu mellére tettek. Hát bizony ezen kelmét ritkán találták el, nem lyuggatták szét a vesszők.

Arról is ismerték Mizse hadnagyot, hogy mindig éles vesszőkkel gyakoroltatta a katonáit. „Nem igazi vessző az, minek nincsen vasból a hegye”, szokta mondani. És maga is szedett madártollakat a vár környékén, nem restellte, hogy tán egyesek a bajszuk alatt somolyognak rajta. „A vessző végén a madártoll, az az igazi!”, mondogatta.

Dés még mindig a halásznál lakott a Vízivárosban. Ha kijött az udvarra és felnézett, a királyi várat látta maga fölött terjengeni, szinte a légben. Nagyon ritkán hívták ama falak közé. Éppen dologtalanul volt otthon, az udvaron leterített ponyván aznap hajnalban kint a mezőn szedett növényeket terített ki száradni. Két ló patáinak dobogását hallotta, és a zaj éppen az ő otthona előtt halt el. Egy legény kiáltotta:

– Dés ihol vagyon-é?

Akkor látta a fiatalember, hogy egy ember jött, s kantáron vezet egy nyerges lovat. Sejtette, hogy sietősen kell hát mennie. Felkapta az iszákját, miben mindig tartotta a dolgait, meg a legszükségesebb füveket, és futott is. Ama legény annyit mondott lihegve.

– Egy emberbe, nem is akárkibe, belészaladott egy nyílvessző.

Hát ennél többet nem kellett tudnia. Felpattant hát az üres nyeregbe, a katona vágtatott előtte. Teljében volt a nyár, erősen sütött a nap, és Désnek akkor jutott eszébe, reggel óta nem harapott semmit.

Felvágtattak a vár mellé. A lovas előtte rövid kiáltásokkal szalajtotta félre a bámész népeket, az utakon járókat. Elkerülték a várat, keletre mentek. A földsáncokon állott vagy húsz férfi, mind katona lehetett a ruhája szerint. Aki őt idehívta, már nem vágtatott, hanem a földsáncok elején nyeregből ugrott. Így tett hát Dés is. Az egyik sáncnak nekitámasztva feküdt egy kopaszodó, sápadt férfiú.

– Mizse hadnagyot eltalálta egy vétlen vessző – mondta valaki.

– Méghozzá hátulról szaladt belé.

Valakik kiabáltak ott távolabb. Férfiak gyűrűjében állt egy legény, és kétségbeesetten kiabált.

– Nem tehetek róla! Az ujjam nem bírta tartani a tollas végét… Kilőtt, mert jól feszült ama húr…

Dés nem törődött vele. Látta, hogy a nyílvessző a lapocka fölött állt bele a férfi mellébe. Szerencsére nem a szívébe, hanem fel a válla felé, és kicsit kifelé. Ha szerencséje van, talán mást nem talált el… Az sem kerülte el a figyelmét, hogy sok vér folyt ki a sebből. Letérdelt a szótlan hadnagy mellé, a zsákjáért nyúlt.

– Jó urak, távolodjatok el, kell nékünk a hely.

A „nékünk” rajta kívül a sebesült hadnagyot jelentette. Látta, hogy mente volt a hadnagyon, meg alatta fehér ing, mindkettőn bőven van lecsorgott vér. Látta azt is, hogy amaz sápadt és nehezen szólana, ha szólana. Inkább hallgat, erőtlenül. Máris kikapta iszákjából a meg nem száradt szürke lapuleveleket, amelyek ugyan nem nőttek nagyra, de ilyenkor éppen hogy sebre valók voltak. Kiterítette őket a seb körül, és azok rögtön elállították a vérzést. Volt még nála ezekből, hát előrehúzta Mizse testét, és ahol a nyílvessző kijött, ott megismételte ezt. Ama lapunak levele megdermesztette a sebet, vér nem folyt több. Hallotta ugyan, hogy elismerően szóltak néhányan a bámészkodók között, dicsérték, hogy milyen ügyes – ez nem volt fontos.

– Kinek vagyon éles kése?

A háta mögül többen nyújtották feléje, egy vadásztőrt választott, mert ezt látta a legélesebbnek.

– Most légy erős, hadnagy uram!

Mizse csak nézett, nem szólt. Dés tudta, hogy a vessző minden érintése egyfelől nagy fájdalmat okozhat a meglőttnek, másfelől újraindíthatja a vérzést, mit pedig éppen hogy sikerült megállítania. Nem volt nála több szürke lapulevél, a két sebre mindet feltette.

Nagyon lassan nyúlt bal kézzel a vesszőhöz, igyekezett mozdulatlanul tartani, közben a tőrrel vágta el. Nem kellett végig, elég volt a feléig, akkor ledobta a tőrt és erős ujjakkal eltörte a vesszőt. Mizse hadnagy szeme fennakadt, de Dés nem állhatott meg. Az egyik katona segítségével ismét előbbre döntötte a sebes férfit, hátul megragadta a nyíl tollas végét, amennyi kiállott a testből, és megrántotta. A hadnagy nagyot kiáltott, azonban a vessző egyből kijött és nem nagyon vérzett.

– Vágjátok le a mentét és az inget – maga adta a kezükbe a tőrt. Közben az iszákjában kotorászott. – Valaki hozzon egy kulacs vizet.

Ez volt többeknél. Előbb a saját véres ujjait mosta le, aztán a két seb környékét. Közben figyelte a hadnagy orcáját, ki nem alélt el, magánál volt. Dés elővett egy kis cserépedénykét, minek szája erősen bé volt fogva, hogy ki ne nyíljon. A sebre való írból előbb jobb keze középső ujjára vett valamennyit, azt lassan dörzsölve bele a kimosott sebbe előbb hátul, hol az imént felsértette azt is, ami épnek megmaradott a lövés után. Aztán ugyanúgy beledörzsölte az írt az elülső sebbe.

– Hol lakik a hadnagy? – kérdezte, amikor végre felnézett.

– Ihol a lóistállók mögött, a katonaszálláson.

– Legyen neki egy kis külön szoba, sok szalmával a fekhelyen, mellette egy kisebb cserépben ivóvíz – rendelkezett. Hallotta, hogy többen elmennek. Akkor kivárt kicsit, látta, hogy Mizse orcájára visszatér a szín. Piros orca mutatja az életet, tudta jól. Most már cselekedhetett: két katonát megkért, hogy nagyon lassan és óvatosan segítsenek talpra állítani a vitézt, majd apró léptekkel induljanak el vele a szállása felé. Néha kihagyott Mizse egy-egy lépése, viszont sebéből nem jött a vér, és bár lihegett és fájdalmas jajszavak hagyták el ajakát, épségben megérkeztek vele a városon kívüli zsúptetős építményhez, minek másik oldalán lovak nyerítettek szomjasan – hamarosan eljő az itatásnak ideje. És nem csak a lovak számára…

– Igyál – Dés cserépbögréből itatta meg a férfit. – Aztán most ne gondolj semmire. Ne beszélj, ne kiabálj senkinek. Lészen egy katona az ajtód előtt éjszaka, én meg eljövök reggel és este, cserélem rajtad a kötést, és friss írral kenem bé sebeidet.

Mizse nem tudott szólani, a szeme rebbenésével jelezte, megértette, amit mondtak neki.

– Miként az volt a régi rómaiaknál, kiknek nyelve máig fennmaradott sokunk örömére, és volt a napnyugati királyságok idején is, és vagyon ott mostanáig, itt, e Honban is törvényekre vagyon szükség. Miket ama latin nyelven kell meghozni.

Simon püspök hangja szenvtelenül kondult. Odakünn ősz volt, idebent mégsem gyújtottak be a nagy tűzhelyen, mit az idegenek kandallónak neveznek. Az egyik oldalon ültek a papok furcsa öltözetükben, mit a másik oldalon helyet foglaló magyar urak idegenkedve néztek. Középen, a király széke előtt kicsinyke asztalnál ültek az írnokok. A király olykor feléjük bólintott, jelezve, hogy ezt vagy azt, mi itt elhangzott, jegyezzék fel. Itt még csak a törvényeket sorolták fel, mikre szükség vagyon. A püspök is erről szónokolt:

– Szükség vagyon olyan szabályokra, miket az együtt élő emberek követnek, mert ezek nélkül semmi és senki nem élhet a jogaival. Mindenkinek tudnia kell, hogy az ő jogai meddig terjednek, hogy ne csorbítsák a másokét – Simon körbepillantott, s ahogyan várta, úgy történt: senki orcáján nem látott elégedetlenséget vagy türelmetlenséget. Hát folytatta: – Akár várasokról vagyon szó, akár falvakról, mindenütt az ott élőknek tudniuk kell, hogyan éljenek. Törvényekre vagyon szükség, amelyekben szó esik arról, kinek meddig terjed a hatalma, a birtoka, parancsoló szavak kiket érhetnek el és kikre nem vonatkoznak. Törvények kellenek, hogy mindenki tudja, ezen darab föld, azon erdő, azon legelő kihez tartozik. Ki ura ennek, vagy annak? Ki a szabad ember és ki a rabszolga? Hol vagyon közöttük a határ, és az mikor változhat meg? Ki kit tartozik feltételek nélkül tisztelni, kinek engedelmeskedhet, a másik meg kinek parancsolhat? Ki mit követhet el büntetlenül, merthogy ahhoz joga vagyon, és ki nem tehet meg semmit éppen, merthogy azzal a törvényeket, avagy mások jogait sérti?

Simon mondanivalója eddig tartott, és hirtelen leült. Szigorúan nézett körül, mintha kérdezné: Van-é, ki ellenem szólana? Senki sem szólott.

Csak a király, máris.

– Nem szeretném, ha a törvények csak arról szólnának, hogy aki nem tett meg ezt vagy azt, vagy éppenséggel megsértett valakit vagy valamit, annak büntetéséről szóljunk akár ezerszer egymás után. Úgy vélem, elsősorban a törvényt kell elmagyarázni az embereknek, hogy megértsék. A hirtelen és mértéktelen büntetésekkel nem megyünk semmire addig, míg az emberek meg nem ismerik nemcsak magát a törvényt, hanem hogy azokra bizony szükségük vagyon nékik maguknak is.

Látta a papok orcáján, nagyon várnak valamire. Bár senki sem mondotta neki, sejtette, mi lehet ez. Ezért hát kegyet gyakorolt.

– Először azon vitázzunk, jó urak és atyák, miféle törvényeket hozzunk, mik az egyházakat és annak papjait érintik.

Sorra álltak fel a papok és mondták javaslataikat. A terem másik oldalán a vaskos gúnyákba öltözött urak nem mozdultak. Némelyik talán fázott, bár hősiesen tűrte. Lám, István csupán mentét visel, igaz, róla tudja mindenki, hogy egyformán jól tűr hideget és meleget. Nyári hőségben ugyanúgy viseli ezüstgombos mentéjét, és míg a hó el nem borítja a földeket, ujjatlan mentében lovagol a legkopárabb, leghűvösebb őszben is. A terem észrevétlenül kezdett felmelegedni, hiszen vagy harminc férfitest kipárolgása hevítette.

– Király uram, a vasárnapot meg kell szentelni, merthogy a papnak munkája mindenki fölött álló pensum, oly feladat, amely teljes embert kíván. Javaslom, így álljon majdan a törvényben…

Megvárta, míg István bólint egy egyik írnoknak, kinek lúdtolla máris percegett sebesen.

– „Ti mindnyájan a magatok dolgát végzitek; a pap pedig a magáét is, a többiét is. Dolgozzatok hát ti is érte, ha kell, még élteteket is áldozzátok föl érte.” Uram, királyom – a pap szeme most Istvánéba kapaszkodott –, ebből az következik, hogy az egyházak birtokát és tekintélyét védelmeznie kell a világi hatalomnak, aminthogy az egyházi tized behajtását a parasztokon és uraikon sem végezhetik el maguk a papok, itt is szükséges a királyi hatalom. Az egyházi birtokot a királynak éppen úgy kell védelmeznie, mint a magáét.

Egy másik ezzel állott fel:

– Uram, a papi kiváltságnak ki kell terjednie a törvénykezésre. Hogyan nézne ki, ha egy falusi bíró maga elé idézhetné a papot, és megbüntetné vélt vagy valós vétségért? Legyen benne a törvényeidben, hogy világi ember pap ellen nem tanúskodhatik. No és papot csak keresztény, becsületes, családos ember vádolhat be.

Máris jött a következő.

– Külön törvényre vagyon szükség a vasárnap megtartásáról. Azon a napon reggeltől estig senki sem dolgozhat. Ki mégis megteszi, attól a bíró kobozza el lovát, ökrét, ekéjét, avagy más szerszámát, amivel dolgozva megszegte a törvényt.

– Az, ki böjtöt megszeg, egy hétig böjtöljön büntetésül.

– Ki makacsul ellenkezik az egyház parancsaival és a püspök fenyítő hatalmának sem enged, azt a király úr, ki a „kereszténység védelmezője”, büntesse meg!

– Vasárnap mindenki köteles legyen templomba menni. Akár férfi, akár asszony vagy leány, akár gyerek, és ezt a falusi bíró vigyázza. Csak a tűz őrizője maradhat otthon, mert mindenki tudja, mily nehéz tüzet gyújtani, mily sok időt és törődést veszít ama család, amelynek falai között kialszik a tűz.

– Sokfelé azt hallani: „Hogyan engedelmeskedjenek a rendelkezésnek, ha nincsen templom, ahová elmehetnének?” Szerencsére ilyen hely mind kevesebb akad. Mert király urunk bölcsen úgy rendelkezett, hogy minden tíz falu építsen egy templomot… Mint halljuk, vannak viták, mik olykor erőszakba torkollanak. Mert nem mindegy, hol lészen az a templom, a mi falunk mellett, vagy öt faluval odébb, ahová vasárnap korán el kell indulnunk, hogy istentiszteletre odaérjünk, és ugyanannyit kelljen visszafelé gyalogolnunk, mi elveszi azon pihenőnapnak több mint a felét. És jó, ha tudjuk, urak és atyák, hogy nem könnyű a falusiaknak felszerelni ama templomot és a papot. Két jól termő telek föld, két rabszolga, mén ló és kanca jár hozzá, meg jó hat ökör, két tehén, harminc apróbarom, azaz birka avagy disznó kell. Ezeknek ólakat, karámokat kell építeni, mielőtt azon vidékre a püspöke által kijelölt pap megérkezik.

– Baj, hogy ama papot nem csak a keresztényeknek kell eltartani, hanem a pogányoknak is, kik ezt fölöttébb igazságtalannak érzik. Ezen ellenséges hangok olykor hallatszanak.

– A papok egyházi ruháiról meg az oltárterítőről a király gondoskodik, a szent könyvekről meg a püspök.

– Látszik tehát, hogy nem egyszerű, míg lészen templom és lészen pap, és ez sokba kerül ama parasztoknak, akkor is, ha tíz falunak kell összeszednie mindezen javakat. Nem kétséges, hogy úgy lesznek mindahányan keresztények, ha elegendő pap gondozza a lelküket.

– Viszont – mondta az egyik úr – sokan éppen ezen törvények miatt nem akarják felvenni a keresztet, enmagukat és gyermekeiket megkereszteltetni, mert úgy érzik, hogy a papok miatt kell adózniuk és életüket minden hetedik napon alárendelni valamiféle idegen szokásoknak és idegen istennek.

István meghökkent. Ez eddig eszébe sem jutott. Érezte, hogy sorban feléje fordulnak az orcák, a szemek. Hátradőlt a székén, érezte az írnokok kérdő pillantását: ezt feljegyezzék-e? Nemet intett nekik fejének csóválásával, nyert egy kis időt. Mindenki őt nézte, tőle várta a választ. A megoldást?

– Sajnálatos, amit mondok, urak, de nem lehet más utunk, mint a kereszténység felvétele mihamarabb és minél több ember által. A magyaroknak mostantól ez az egyetlen útjuk, miként azt többször és több helyen elmondottam. Ha valaki nem tartja bé a törvényt, azt megbüntetik.

Néhány úr lehajtotta a fejét, nem mertek volna István szemébe nézni. Vagy így titkolták elégedetlenségüket? Itt volt persze Bihar úr, ki szinte úgy érezte, neki mindig ellent kell mondania, mert egyszer a király ezt mondotta neki.

– Uram, királyom, senki sem számolta össze, így nem tudható, hányan vannak immár a keresztény magyarok, és hányan a pogányok.

Itt is akad olyan, kinek ugyan kereszt lóg a nyakában, s ott legbelül éppen oly pogány, mint amilyennek született! – gondolta a király. Nagyot sóhajtott.

– Való igaz, Bihar uram. Senki sem tudja, hányan vannak ezek és hányan azok. Engem az vigasztal, hogy erőteljesen folyik a térítés, mindennap száz és száz pogány magyarból lészen keresztény, mígnem a másik oldalon senki sem próbálkozik azzal, hogy keresztényeket térítsen vissza a Nagyisten pogány hitére.

Látszott a tekinteteken, hogy erre eddig nem gondoltak. Simon püspök újra kihasználta a csöndet és magához ragadta a szót.

– Így vagyon, ahogyan király urunk mondotta volt az imént. A hívek száma gyarapodik, a pogányoké csökken. Eljön majdan az idő, amikor a pogányok a falvaktól és várasoktól távol, bujkálva a sűrű erdőkben és nevenincs patakok partján, az élő néhány táltossal mint afféle összeesküvők gyűlnek egybe pogány praktikáikat űzni.

A legtöbb jelenlévő nem értette a „praktika” szót, csak kik tanultak valamennyi latint. Simon, Magyarhon első érseke gyorsan leült, a szemei ismét a királyra fordultak. István tudta, hogy kedvesebb dolgokra kell terelni a szót. Legalább a papok hadd örüljenek.

– Minden egyházmegyének és minden kolostornak elegendő földet adományoz a királyi hatalom. Legyen ama kolostor a Felvidéken, a Vág környékén, avagy délen, Csanádon, vagy napnyugat felé, Veszprém és Somogy táján. Avagy keleten Váctól le a Duna és Tisza közén, avagy Erdélyben. Gondoskodom róla, hogy minden kolostornak jussanak falvak, mik annak birtokait képezik, együtt a hozzá tartozó földekkel. Aminthogy adtam volt a Szent Márton-hegyi kolostornak még megkoronázásom előtt negyvenegy falut, ezernél több családot. A szolgáló nép mellé adattam százötvenhat lovat, s négyszáz másik lovat is adattam nékik, hogy azzal végezzék a kolostor dolgait. Több mint száz cseléd a szőlőnek mívelésével foglalkozik, szántóvető cseléd lett harminc és hat, halász volt ötven. A kolostor marháira tizenhárom juhász, három lovász, három kanász vigyázott. Tizenkét ember foglalkozik ott azóta méhekkel, melyek nem csak az édes mézet, az annyira szükséges viaszt is adják. No, és a kolostor kapott tíz kovácsot, hat kádárt, tizenkét faragót, kilenc sütőembert, tíz szakácsot, három fazekast, hat tímárt, öt ötvöst és nyolc kerékgyártót, és húszan dolgoztak a vasbányában, kik a kitermelt ércet szintén a kolostor javára bocsátották. Öt harangozó, három szolga, néhány ember az odatelepült idegenek kiszolgálására, ha betegek, azok ápolására… – sorolta volna, ám úgy érezte, lélekben meghajolnak emlékezete és tudása előtt. Hiszen vagy kilenc esztendeje történt mindez, ő pedig jól emlékezik. Egyben bizonyosságot adott azon papoknak, kik szintén a világi hatalom adományaira áhítoztak. Hadd higgyék tehát, hogy a király róluk sem fog megfeledkezni.

Odakünn a varjak mind nagyobb csapatokba gyűltek, mintha az ősznek legelején a hideg télre készülődnének.

OTTÓ

Mizse hadnagy felállhatott. Hát úgy várta a javasembert. A kis kuckóban, mit felépülése idejére kapott, hűvös volt. Az éjszakák ilyenkor nem melegek, és ki szinte falak nélkül, majdhogynem a szabad ég alatt él, az bizony erősen várja a napfelkeltét, a melegnek annyira áhított szétsugárzását.

Amint Dés belépett, a keskeny ajtónak nyílását eltorlaszolta, homály támadt rögtön, de amint ellépett az ajtótól, ismét világos lőn. Mizse lábon állott, nem feküdött.

– Üdvözöllek, barátom! Látod, nem vagyok oly maródi, mint annak előtte.

– Hadd lám sebedet.

A seb csak egy heg volt. Vagyis hát kettő, mert ama nyílvessző hátul hatolt bele és elöl jött ki. Az első napokkal korábban begyógyult. Úgy, hogy kiskörömnyi heget hagyott a bőrön. Bár a hátsó oldalon, a lapocka közelében becsapódó vessző nagyobb sebet ejtett, azért ott nagyobb heget hagyott. Korábban Dés összehúzta ott a bőrt, írt tett rá naponta kétszer, és mindig tiszta vászonnal kötötte össze.

– Mozgassad, óvatosan.

Mizse megtette, és Dés egészen közelről figyelte a heget. Nem, az a bőr nem szakadhat szét, jól összenőtt. Voltaképpen hiába hozta az írt az iszákjában, minek bőrszíja fél vállán lógott. Le sem vette. Nem volt rá szüksége.

Mizse mosolygott. Íjas hadnagy lévén, ez volt első kérdése:

– Feszíthetem-é a húrt?

– Feszítheted. Jobb kezeddel azt teszel, amit akarsz. A ballal tartod az íjad, de azért ne vidd túlzásba. Naponta tízszer lőhetsz, nehogy ama heg felszakadjon.

Dés kicsit lefelé nézett, merthogy a kopaszodó hadnagy nála majd egy fejjel volt alacsonyabb. Amaz értette a gyógyító várakozását, kérdő tekintetét.

– Jer vélem, megyünk a fizetségért. Jó szolgálatot tettél nekem, és tán a királyi seregnek is.

Átmentek a várudvaron. Egy kicsiny kőfülkében ült egy ember. Nem volt katona, ez rögtön látszott. Kicsi volt és gyenge, vaksi talán. Néhány pergamenlap volt előtte kicsinyke asztalkán, a lába mellett a földön pedig vasalt ládikó.

– Ímhol a számvevő, ki a pénzek felől rendelkezik.

A számvevő nem volt magyar, talán német lehetett az istenadta, de értett magyarul. Miután Mizse előadta az esetét, sőt mutatta a heget, kívánta, hogy a hűséges és hosszadalmas ápolásért Dés javasembernek fizessenek ki két ezüstöt. A számvevő nagy gyakorlattal kezdett hüledezni.

– Én jól hallani? Neked kelleni két ezüst? Én azt sem tudni, hogy te voltál sebesült, ezen ember pedig gyógyítani téged!

– Ide hívhatom a várnagyot – így Mizse, kicsit megszeppenve. Dés nem szólott, csak állt, míg Mizse elszaladt és hamarosan visszatért a sápadt várnaggyal, ki értetlenül nézett a számvevőre.

– Így vala, én mondom, a várnagy. Fizess ki ezen gyógyító embernek két ezüstöt, íziben.

A számvevő megmakacsolta magát.

– Ti hárman együtt lenni, együtt hazudni, hogy engem becsapni. Ti vinni pénzt geradeaus… egyenesen városi kocsma, és vedelni… Ez a király pénze, mit én nem adni oda akárkinek!

– Hát én akárki vagyok? – a várnagy fenyegetően lépett közelebb. Mizse is így tett. A számvevő segítségért kiabált, de most sem akart fizetni.

Akkor valami olyasmi történt, amire senki sem számított. Valaki megjelent mögöttük. A két katona meg Dés nem látták, mi történik a hátuk mögött. Csak amikor a számvevő orcáján meglátták a döbbent rémületet, akkor perdültek meg.

István!

A király talán éppen indult valahová, mert lovas testőrök várták, meg a lovászfiú, ki kantárát tartotta. Alighanem meghallotta a kiáltásokat. Tán a kíváncsisága vitte oda? Hiszen megtehette volna, hogy ellovagol, a vitézek döntsék el maguk, mire jutnak. Ahogyan egyszer bement a részegen mulató szolgák közé, úgy most is érezte: valamit tennie kell… És ki tehetne többet, mint maga a király?

Mind a négy férfi meghajolt. Dés eddig messziről látta Istvánt, azt is ritkán. A meghajlás után sebesen felemelkedett, hogy alaposan megnézze a férfiút, kit egykor Geyza fia Vajknak hívtak, most pedig minden magyarok királya, keresztényeké és pogányoké, férfiaké és nőké, szegényeké és gazdagoké… A szíve nagyon dobogott.

A várnagy pár szóval elmondta, mi történt. Dés egy pillanatig magán érezte István tekintetét. Mizse közben ismét lemeztelenítette a vállát, mutatta a heget – sőt mutatta volna a hátán is, de nem mert hátat fordítani a királynak. István hamar döntött, a számvevőre nézett.

– Három ezüstöt fizess a gyógyítónak.

Azzal sarkon fordult és ment. Nem magyarázott semmit – hogy azért adatott-e egy ezüsttel többet, mert előbb semmit sem akartak adni a javasembernek? Vagy arra gondolt: jó tudni, van a közelben ilyen gyógyító, kire szüksége lehet, talán a családjának, vagy akár neki magának?

A király lóra pattant és testőrei között elhagyta a várat. Még több lovas indult utána. A várnagy intett a számvevőnek, és ment a dolgára. Mizse árgus szemekkel figyelte, hogyan fizetik ki az ő megmentőjét. Amikor pedig Dés elrakta a három ezüstöt – ezekből legalább hatvan napig élhetett, ha addig senkit sem kell gyógyítania –, elégedetten mormolta:

– Az átkozott németje, majdnem megrövidített minket. Bizony, ha nem jő a király, élve megnyúztam volna!

A sirályok kiabáltak, mint mindig. Télen és nyáron, jó időben és rosszban.

Szél volt, ezen senki sem csodálkozott. A Duna szinte vonzotta a léget, majdnem mindig kószáltak fölötte, mellette kisebb szellők, olykor meg hatalmas viharok. Azon a napon nem a folyó vonzotta a rosszat.

Elsőnek Csák vette észre őket. Csodálkozott kissé, hogy a többiek nem látták a közeledőket. No, igen, Makónál parasztok voltak lovakat patkoltatni, Zolna, az asszonya meg bent a házban készítette az étket. Itt fent, a révnél csak Kund, az evezős aludt a ház árnyékában. Bodza, Csák asszonya hátul volt a kertben, hol a baromfik sövénykerítéses udvarát járta be, tojásokat keresett, mit a környékbeli falvakban sokan „tikmonynak” neveztek. Mert hát oktalan jószág ám a tyúk, hol ide, hol oda pottyant egy tojást, mindennap máshová, aztán megy tovább. A gazda dolga, hogy óvatosan mászkáljon a földön, és közben sasszemmel figyeljen mindenhová. Egy-egy sásból font szakajtó olykor félig megtelt tojással.

Csák fia Alpár az istállóban látta el a lovakat. Újabban került hozzájuk két szamár, az egyik kanca, hát lehet, hogy hamarosan megszaporodik az állomány. Akkor lehet, szereznek egy kis kordét, azzal hozzák az árukat a falvakból. Nem kell mindenért Pestre menni, habár az közel vagyon. De talán távolabb Taksonyban, meg azon túl dél felé akadnak parasztok, kiktől olcsóbban lehet beszerezni mindazt, amire a révbeli fogadónak szüksége lehet. Még szerencse, hogy a Duna számolatlanul adja a halakat, azokra mindig számíthatnak.

Azon idegenek kelet felől közelítettek a révhez. A poros úton jöttek. Tavasz volt, régen úgy mondották: Kikelet havának vége, Szelek havának[3] eleje közeledik. Friss a lég, a napnak ott vagyon ereje, ahol nem mozog a lég, szélárnyék vagyon.

Csák gyanakodva figyelte a közeledőket. Nem félt, mert nem látott náluk fegyvert. Valami más volt náluk, rajtuk, ami felébresztette a nyugtalanságát.

– Hé, ébredj! – mondta Kundnak. A fiatalember felriadt.

– Mi van?

Csák válasz helyett a közeledőkre intett. Kund alig hitt a szemének, miközben felállt.

– Mifélék ezek? Férfiak fehérnépek gúnyájában?

Csák tudta, mi a helyzet. Kifélék ezek… Sok utas mesélt ezt-azt, míg átkeltek a folyón, vagy míg ettek a fogadóban.

– Ezek bizony keresztény papok – mondotta. – Ugorj, no, híjjad Alpárt.

A jövevények fiatalok voltak, és magabiztosak. Két legény, kiknek csuhájuk bokáig ért. Rossz anyagból voltak ama darabok, ennél talán az abaposztó is jobb. A hátukon lógott a kámzsa, afféle kalap egyben, mit, ha eső kapja el őket útközben, a fejükre borítanak. Talán jó lehet a nyári hőség ellen is, gondolta Csák.

– Laudetur Iesus Christus! – köszönt az egyik, az idősebb.

– Mi van? – döbbent meg Csák. Hatvanvalahány esztendeje élt e földön, errefelé szokatlan, anyjától örökölt kék szeme az érkezőkre nyílott. Látszott, tényleg nem érti.

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! – mondta amaz immár magyarul. Mi neki is nyelve lehetett, mert szaván nem érződött semmilyen idegenség. A másik segített.

– Jézus Krisztus a mi Urunknak, Istenünknek emberi fia vala, ki értünk hótt a kereszten.

Csák kényelmetlenül érezte magát. Látta, hogy az istálló felől jön Alpár meg Bodza, hóna alatt a szakajtóval. És persze Kund, ki inkább kíváncsi volt.

– Értem ugyan nem hótt meg senki – vágta rá Csák. – Különösen nem azon a… micsodán?

– Kereszten. Ezer esztendőnek előtte a rómaiak így végeztek azokkal, kiket bűnösnek tartottak.

– Ma inkább felakasztják a bűnösöket – jegyezte meg Csák, és a fejét csóválta.

Mire Alpár:

– Vagy lefejezik, vagy felnégyelik, vízbe fojtják, elégetik. Mit akartok?

– Egyfelől átalmenni a folyón. Előtte maradnánk kicsinyke ideig, hogy elültessük lelkeitekben az igaz hit magvait.

Csák és fia összenéztek. Akkor látták, hogy az idegenek háta megett Sugár szalad le a kovácsokhoz, hogy szóljon a fura jövevényekről. Már nem mozog olyan könnyen, mint régebben, nem szökell kőről kőre, vigyáz magára. Merthogy szíve alatt magzatot hordoz. Csák unokáját.

– Mit ültetni, és hová? Kik vagytok ti?

– A mi Urunk alázatos szolgái. Egyházunk papjai, kiket azért küldöttek szét e földön, hogy keresztény hitre térítsék e Hon összes lakóját.

Alpárban gyűlt az indulat, egy pillantást vetett az apjára, aki megengedő orcát vágott, hát elkezdte:

– Én meg azt mondanám néktek, hogy mihamarabb szálljatok fel ama dereglyére, átalviszünk benneteket a folyón, és többé ne lássunk titeket errefelé.

Ez nem hatott a papokra. Megszokhatták, hogy nem fogadják őket örömmel. Mosolyogva és szelíden szólottak.

– Senki ellensége nem vagyunk. Mi a barátaitok vagyunk, és azért jöttünk, hogy elhagyván pogány hiteteket, váljatok igaz keresztény emberré, kik majdan a túlvilágon üdvözülnek.

Üdvöz… micsoda? Az érthetetlen szóval növelték a férfiak haragját. Közben Makó végzett a patkolással, a parasztok akkor vonultak el az országút felé. Jött hát hatalmas termetével, izmos karjai lógtak a nagy teste mellett, de minden eshetőségre magával hozta a legkisebb kalapácsát. Olyannyira sietett, hogy inasa, Ákos, alig ért a nyomába.

– Nem köll nékünk az az… üdvözlés, vagy mi.

– A lelketek nem jut kárhozatra, ha az igaz hitre tértek.

– Menjetek el – mondta szelíden Csák. Makó odaért, még nem nagyon tudta, miről van szó. A háttérben összefutottak a fehérnépek. Zolna, Sugár, Bodza. Álltak, hallgattak.

– Étekre és italra is vágyunk. Van pénzünk, kifizetjük. Aztán meg átalkelnénk a folyón.

– A többit nem, ezen kívánságotokat szívesen teljesítjük. Gyertek a partra – és Alpár máris lódult. Kund követte, hiszen két evezősre vagyon szükség egy átkeléshez. Nem könnyű jószág az új dereglye. Mi nem volt olyan új, de kik használták a régit, újnak nevezték a mostanit.

A papok összenéztek. A fiatalabbik szemében ez volt: „Ha nem sikerült, az utánunk jövők több szerencsével járnak.” Az idősebbik kis habozás után követte társát, bár erősen csóválta a fejét.

– Nem fogtok üdvözülni, emberek! A lelketek a pokol tüzében fog égni, rettentően sokáig, tán az örökkévalóságig fogtok szenvedni iszonyú kínok között. Azon gyötrelmek förtelmes bugyraiba kerül, nem azon édenkertbe, ahol a bűneiket levetett boldog lelkek megtérnek.

Csák vállat vont. Mit karattyolnak ezek? Éden, meg kert? Az meg mi a fene lehet? Makó csóválta nagy, busa fejét. Ákos, a segédje viszont figyelő szemmel nézte a furcsa idegeneket, és hallgatott. Ahogyan az asszonyok is.

Csák indulás előtt elkérte az átkelés díját. Régi dénárral fizettek, kopott volt, a kép rajta alig látható. Tán bajor földről volt? Anyja révén kicsit mintha hazája lett volna az az ismeretlen föld, miről annyit tudott, hogy napnyugaton van, és arrafelé sok német lakik. Kopott volt azon érme, az egyik felén valami király lehetett, ki a kezében valami szögleteset tartott, az érme másik oldalán pedig mintha afféle keresztény szentély vagy ház, vagy vár magasodott volna. Sok éve adhatták kézről kézre, pénzes zsákokban dörgölőzött a többihez, onnan a kopása. Eltette, mert jó pénznek látszott. És a két legény majd megdolgozik érte. Olykor ennen fiát is „legénynek” nevezte magában, holott Alpár jól elmúlott harmincesztendős, sőt talán harmincöt is van, az evezős Kund meg ugyan legény, noha maholnap afféle „öreglegény” névre is rászolgálhat, merthogy ő meg immár van vagy huszonegy. Hol korán halnak a férfiak és az asszonyok, ezért ki teheti, hamar nősül avagy mén férjhez. A parton maradott, mígnem a papok túloldalt kiszálltak, és a dereglye visszatért. Míg Kund kikötötte alaposan, merthogy közben föltámadott a szél és egyre szürkébb fellegeket hajtott maga előtt, Alpár annyit szólott:

– Még útközben is próbálkoztak eme csuhások.

Csák nem sokáig töprengett.

– Míg ezen honban jóval több az ómagyar, mint ez újféle keresztény, minket sem lehet… hogy’ mondották ezek? Megtéríteni… – azzal legyintett és elindult felfelé a meredek parton. Két társa egy-egy hosszú evezővel a kezében követte.

[1] Október.

[2] November.

[3] Kikelet hava: március, Szelek hava: április.