ÁRNYAK ÉJSZAKÁJA

Három Hal owe n történet

FLESCH TÜNDE

TARTALOM

Impresszum

Amikor a Kapu kitárul

Egérút

Rendhagyó szövetség

IMPRESSZUM

Underground Kiadó

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

2022

AMIKOR A KAPU KITÁRUL

Kiáltások törték meg a ködben úszó erdő csendjét. A vidék sötétjében lámpások és fáklyák villantak, ahogy az ég alján az utolsó na-rancssárgás sugár is elhalványult, utat adva az év legveszélyesebb éjszakájának. A lámpások gyorsan mozogtak, útjukat lábdobogás és rémült emberek hangjai kísérték egészen az erdő széléig, ahol a pár fős csapat megtorpant. A helyszínen már jelen volt néhány állatbő-rökbe öltözött alak. Arcukon piros, fekete, és fehér festést viseltek, csak úgy, mint az érkezők. Hagyományos druida öltözék.

Egy kisebb, már learatott szántón voltak valami köré gyűlve, nyugtalanul mozgolódva. A valami viszont nem volt látható.

– Mi történt? – kérdezte egy férfi az érkezők közül, ahogy megközelítette futólépésben a helyszínt. Egyik kezében lámpást tartott, másik keze üres volt. Rövid, kócos barna hajába tollak, gyöngyök, csontok voltak befűzve, arcát piros festés díszítette a homlokán, az állán, és a szemei alatt is. Vállán dús medvebundát viselt, aminek mancsai most vadul lengtek karjai mellett.

– Erre tévedt pár gyerek, és… – kezdett bele a válaszba az egyik idős férfi, közben nem fordítva el a tekintetét a veszélyforrásról. Szavait egy erős széllökés akasztotta meg, ami abból az irányból érkezett.

– Elkapta az egyiket? – folytatta a faggatást idegesen az érkező. –

Elkapta?!

– Igen! – felelte a férfi, túlkiabálva a szelet – Mindenki helyezked-jen el a körben – kiabálta most a háta mögé, a többi friss csapattag-nak –, nem engedhetjük, hogy elhagyja ezt a helyet!

A medvebőrbe bújt férfi bosszús morgást hallatott, mielőtt követte volna az utasításokat. Hamar mind felálltak a helyükre, kibővítve a kört a szélvihar határán. Azért, hogy szabaddá tegyék mindkét kezüket, néhányan letették eddig hordozott lámpásukat a földre, mások az öveikre kötötték azokat. Kis szütyőkből szabályosra faragott, rövid botokat vettek elő, amik mindegyikét különféle vésett rúnák díszítették. Egy másik táskából marok méretű, szimbólumokkal festett köveket húztak ki, majd azokat letették maguk elé, létrehozva egy kissé szabálytalan formájú kőkört. Mindkét tenyerükbe fogtak egy-egy botot, jobb kezüket az ég felé emelték, a balt pedig lefelé, a kör közepe felé tartották. Ezután az idős férfi vezetésével kántálni kezdtek.

– A Föld nevében, mely életet ad, termékeny és mégis rideg, kegyetlen!

– A Hold nevében, mely éjszaka fényesen tündököl, hol elfogy, hol újra erőre tör!

– A Nap nevében, mely fényt és meleget áraszt, és minden reggel elűzi az Árnyat!

– Felszólítunk, hogy hagyd el az élők földjét, és ne zavard többé a világunk rendjét!

A kövekre festett szimbólumok vibrálni kezdtek, a botok rúnái felvillantak, és a szélvihar közepéről fülsértő üvöltés hallatszott, amibe mintha varjak károgása is keveredett volna. A vad fuvallatok azonban mégsem haltak el. A lény hangját a kör egyik tagjának siko-lya követte, ahogy a körülötte áramló levegőben egyre több sötét

alak kezdett megjelenni, szárnyas, csőrös lények, amik egyesével kezdték el megtépázni a testét. A vér, ami kicsordult a sebeiből csep-penként szállt fel a magasba, egészen a tomboló örvény közepébe.

Mire társai odarohantak hozzá, a teste már mozdulatlanul hevert a földön.

– Ne törjétek meg még jobban a kört! – kiáltott oda hozzájuk a medvebőrbe bújt férfi, de utasítása süket fülekre talált. A kör felbom-lott, és a lény előtt nem állt már akadály.

A szél elállt és csönd következett, majd ahogy az összezavart ala-kok ide-oda kapkodták a fejüket, a lény megindult. Nem lehetett látni, de a férfi érezte. Egy erős energiahullám hatolt át a testén, átjárta a lényben felcsapó kárörvendés és gúny, ahogy az láthatatlanul átha-ladt rajta. Nem ez volt az egyetlen, amit érzett… Hátrált néhány lépést, majd megbotlott és elesett. A hullám tovább repült, be az erdő-be, és hamar ismét csönd állt be az éjszakába.

A férfi lassan feltápászkodott a földről, közben a többiek súlyo-san sérült társukkal foglalkoztak, néhányan pedig óvatosan megkö-zelítették az események eddigi középpontját a szántón.

– Utána kell mennünk – mondta, miközben leporolta magát, és a botokat és köveket elkezdte visszapakolni a szütyőibe.

– Már elmenekült, innentől kezdve nem a mi hatáskörünk. Ne-künk ezt a területet kell védenünk – lépett oda hozzá a korábbi idős druida.

– Mert az olyan remekül ment – felelte, és hanyagul körbe mutatott a területen – Sehol egy rendes védőkör, vagy szent tűz, de még csak füstölőket sem látok! Egyáltalán minek jöttetek ide? –

dühöngött.

– Te csak ne merészelj engem kioktatni! A körben én vagyok a rangidős, akármit gondolsz is!

– Ettől csak rosszabb fényben tűnsz fel – felelte félig felvont szemöldökkel a férfi –, legalább megválogatnád, amit mondasz, ha ekkora hibát vétesz.

Az öreg elgondolkozott, majd sóhajtott egyet. Felnézett a férfira, és pár pillanatig csöndben maradt.

– Az utóbbi években úgy tűnt, feladta. Egyre kevésbé próbálko-zott a kitöréssel, és nem gondoltuk, hogy idén nagy gondot okozna.

Vannak más területek, amik nagyobb kockázatnak tűntek, azok köré húztuk fel először a védelmet, és hát ide csak naplemente után érkeztünk…

– Amikor már itt voltak a gyerekek.

Az öreg bólintott.

– Akárhogy is nézem, ez a ti felelősségeket – folytatta a férfi, fel-emelve a földről az időközben kialudt lámpását, hogy újra felélessze.

– Nem ez az egyetlen kóbor szellem ma éjszaka. Nem tudjuk az összeset kordában tartani, és ezzel mindenki tisztában van. Az emberek fel vannak rá készülve.

– De nem erre… – suttogta a férfi, ahogy újra láng gyúlt a lámpásban.

– Mire gondolsz?

A férfi egy pillanatra leszegte a fejét. A lámpás fénye tompán vib-rált a kezében, megvilágítva gondterhelt arcát. A köd időközben fel-szállt, talán a szél fújta el, a sarló alakú hold pedig tisztán világított az égbolton.

– Ez egy dühöngő, bosszúszomjas lélek. Éreztem… Ennyi harag...

Megborzongott az érzés gondolatára is.

– Ez akar valamit. Nem véletlenül próbált meg minden évben ki-szabadulni. És most, hogy friss vérhez jutott, elhagyhatta a sírhelyét.

Meg kell állítanunk, mielőtt még erősebb lesz. Ha már képes lesz a fizikai világot is befolyásolni…

Az öreg nem hagyta, hogy folytassa.

– Tudom, de én nem mehetek. Most, hogy az egyik tagunk is ál-dozatul esett… Az erőnk meggyengült, nem hagyhatom itt a terüle-tünket. A többi ártó szellem csak erre vár, és még nagyobb lesz a baj, mire észrevesszük.

Egy pillanatig ismét csönd állt be közéjük. A medvebőrbe bújt férfi az övére kötötte a lámpást, és megigazította a prémet a vállain.

A többi, még mindig rémült, ideges, kétségbeesett druidára nézett.

– Csinálj, amit akarsz! Én utána megyek, tudni akarom, hogy hova megy. Biztos vagyok benne, hogy van egy célpontja, és azt nem fogom hagyni, hogy el is kapja – mondta végül.

– Jól van. De ha lehet, reggelre térj vissza a Körhöz! – felelte az öreg morcosan, majd egy pillanatnyi szünet után elfordult, és a többiek felé vette az irányt.

– Hát, ha ilyen fogadtatás vár, akkor inkább nem – mormogta az orra alatt a férfi, mielőtt elindult volna a sötét, magasra nyúló fák között.

Egy faluban, az erdő szélén fesztivállal készültek az éjszakára. Sátra-kat, standokat állítottak fel a fák és a település között húzódó széles mezőre, amiket szövet zászlókkal, gyöngy-és termésfüzérekkel díszítettek, papír-vagy töklámpásokkal világítottak ki. Mindegyik abból a célból volt jelen, hogy valamilyen különleges szolgáltatást, élményt nyújtson a fesztiválra érkezőknek; volt ott jó pár kézműves sátor, édességes bódé, és egy nagyobb építmény, amiben sültekkel megpa-kolt asztalok voltak. Az egésznek a közepén egy hatalmas tűzrakó-helyet készítettek elő, különleges máglyát, ami meg fogja világítani az ünnepséget egészen reggelig.

Mire a napkorong elérte az ég alját, már minden készenállt. Az emberek elkezdtek gyülekezni, nemcsak ebből a faluból, hanem a

környező településekről is, hogy mind együtt ünnepeljenek. Nem volt minden falunak saját fesztiválja, mindig több falunként volt egy, amit együtt szerveztek meg, és mindenki hozott magával valamit hozzá. Ez általában ételekben nyilvánult meg, de többen hoztak dekorációs elemeket, vagy valamilyen attrakciót is. Így álltak fel nap-szálltára rendezetlenül újabb kis asztalok és padok, ahová gyöngyfű-zés, arcfestés, és egyéb programok kerültek. Utóbbi igencsak nagy népszerűségnek örvendett minden évben, mivel a legtöbben valamiféle jelmezben, rendhagyó öltözékben jelentek meg, és szerettek volna maguknak ehhez illő arcot varázsolni, de gyakran fordult elő az is, hogy ezt a jelmez helyett választotta valaki.

Egy másik fontos része volt az eseménynek mindig a zene és a tánc is. Hiába nem voltak még teljesen felállítva a standok, vagy meggyújtva az örömtűz, a bárdok már megkezdték bemelegítő elő-adásaikat, és nem kellett sokáig várniuk, hogy közönség is csatlakoz-zon hozzájuk. A falusiak hamar táncra perdültek az óriás tűzrakóhely körül, meghozva ezzel az igazi ünnepi hangulatot.

Az egyik zenész úriember kifejezetten későn szeretett érkezni, és nem tette ezt másképp most sem. Mire betette a lábát a mező terüle-tére, annak fűszálai már teljesen le voltak taposva, és a sátrakhoz érve már örömteli hangzavar fogadta. A szürkületben már fényesen égtek a lámpások, és a teret megtöltötte a nyüzsgő tömeg, amin át-vágva kutatott magának a tökéletes ülőhely után. A tűzrakóhely körül általában rendezetten helyeztek el kör alakban padokat, de eze-ken kívül voltak még szalmabálák, kósza székek, és egy-két hordó is.

Mivel számára a megfelelő előadói pozíció általában magasan volt, hogy kiemelkedjen a többi ember közül, a padok mellett el is vihar-zott gyorsan, és megcélzott egy, két kocka alakú szalmabálából készített tornyot. Szerencsére az még nem volt foglalt, így volt ideje azt is kitalálni, hogy hogyan jut fel rá. Több érdekes megoldást is átgon-

dolva végül arra az elhatározásra jutott, hogy nem kényeskedik, föl fog ugrani a bálatoronyra. Az eddig szíjjal a hátára erősített lantját most levette, és előre feltette a szalma tetejére, majd tett pár lépést hátra, és lendületet véve felszökkent a bálákra. Kicsit nyűglődnie kellett, hogy mindkét lába feljusson, de végül ott ült a magasban, és még csak a ruhája sem sérült meg a procedúrában. Hiába ez az éjszaka, ő tartózkodott a visszataszítóbb jelmezektől, inkább az elegán-sabb irányt szerette. Ezen az estén fehér, csipkés galléros inget viselt, amire sötétbordó, csuklónál kibővülő bársonykabátot vett. A nadrág-ja egyszerű sötétbarna szövetnadrág volt, amihez rozsdabarna bőr-csizmát húzott. Ami ezt az öltözetet alkalomhoz illővé tette, azok a pókháló-szerű dekorációk voltak, amikhez a mellkasán egy pók formájú melltű is társult. Arcfestés terén is hasonlóan visszafogott maradt, csupán arcának bal oldalára került egy denevér minta, egészen alulra, az állkapcsához. A hajához érve már teljesen elhagyta a dekorációs elemeket. Félhosszú, enyhén hullámos, barnás-vörös tincsei-nek felső negyedét kis lófarokba fogta, a többit hagyta, hogy lelógjon a válláig.

Mikor megfelelően elhelyezkedett, felemelte lantját, és vidáman elkiáltotta magát.

– Mindenki olyan álmatag, rázzuk fel a népet egy kicsit!

Ezután megpengette a húrokat, és belekezdett egy pörgős táncze-nébe, amit az emberek örömmel fogadtak. Ahogy haladt előre a ze-nében, egyre jobban gyorsított az ütemen, és a táncoló tömeg izgatottan vette az egyre nehezedő kihívást. A többi zenész is beszállt a mókába, és nem kellett sok hozzá, hogy egyfajta zenei párbeszéd ala-kuljon ki közöttük.

Egy jó ideig sokan bírták tartani a tempót, aztán lassan egyre többen ültek le szuszogva a padokra, vagy a földre, míg végül már csak hárman igyekeztek talpon maradni.

– Na, lássuk csak, kinek van itt ma a leggyorsabb lába? – hang-zott el még egy kiáltás a férfitől, ahogy pár erőteljes ütemmel dalt váltott. Mielőtt azonban fény derülhetett volna a válaszra, a tűzrakóhely köré belépett négy, szőrmébe öltözött alak, a négy jelenlévő falu druidái. A zenészek gyorsan elhalkultak, és a táncosok is leálltak, mivel tudták, hogy itt az idő. A nap már szinte teljesen eltűnt a szántóföldek mögött, és leereszkedett rájuk az éjszaka.

A négy alak közül előre lépett egy fiatal nő. Egyszerű, bézs színű

ruhát viselt, amit hosszú, rókaprém köpeny keretezett. A nő geszte-nyebarna haját virágokból és termésekből készült fejpánt díszítette, amivel összhangban voltak az arcára festett zöld és vörös minták is.

Ő volt a fesztivál helyszínéül szolgáló falu druidája, így rá hárult a feladat, hogy megnyissa az ünnepélyt.

– Köszöntök mindenkit az idei nyárzáró ünnepségen! – szólalt meg zengő hangon. – Hamarosan lemegy a nap és kezdetét veszi az év legveszélyesebb, ám mégis legszebb éjszakája. Közelít a tél, közelít a sötétség és a hideg, a mai nappal véget ér a nyár. Ez a forduló-pont viszont nemcsak ránk van hatással. A változást érzi a termé-szet, érzik az emberek, az állatok, és érzik a holtak is. Ez az éjszaka az ő éjszakájuk.

Szüntet tartott, és közelebb lépett pár lépést a tűzrakóhelyhez.

Eközben egy másik druida felemelt a kezében egy lámpást, a mara-dék kettő pedig tálakat vettek a kezükbe. Az egyik különféle apró csontokat tartalmazott, a másikban valamiféle folyadék volt.

– Ma éjjel a két világ közötti fátyol elvékonyodik, és a holtak szel-lemei átkelhetnek hozzánk.

Ahogy tovább beszélt, a többi druida is megközelítette a máglyát, majd az, aki a csontokkal teli tálat hozta, egyik kézzel belemarkolt a tálba, majd azt a kezét ökölbe szorítva a farakás fölé emelte.

– Mindannyian tudjátok, hogy ez pedig nem veszélytelen. Az ár-talmatlan lelkek között megbújhatnak ártó, rosszindulatú szellemek is, akik az élők lelkét akarják megkörnyékezni.

Az ökölbe szorított kéz kinyílt, és belőle a csontok kopogva hul-lottak bele a tűzrakóhelybe.

– Éppen ezért idén is megkérlek titeket, hogy viseljetek festést az arcotokon és leplet a testeteken!

Most az lépett elő, aki folyadékot hozott magával. Ez a folyadék különleges ital volt, amit a druidák főztek csak erre az alkalomra. A tálat a magasba emelte hordozója, és a folyadék a farönkökre ömlött.

– A legfontosabb viszont, hogy maradjatok a védelmező tűz fénykörén belül. A szent tűznél, amit fényesen, lobogva fogunk tartani, amíg fel nem kel a Nap.

Mikor az utolsó szavakat is kimondta, a harmadik druida lépett elő, és a kezében fogott lámpás segítségével meggyújtotta a máglyát.

A lángok gyorsan csaptak fel, vadul táncolva, kék és zöld színekben, majd lassan felvettek meleg sárga árnyalatokat.

– Most pedig elég az aggodalmas beszédből! Emlékezzünk meg halottjainkról ma éjjel, és hívjuk őket meg magunk közé, hogy ve-lünk ünnepelhessenek egy teljes éjszakán keresztül! Fogadjuk őket szeretettel és lakomával, tegyük igazán boldoggá a látogatásukat!

Nem hagyhatjuk, hogy a félelem elragadjon minket. Ha az örömre koncentrálunk, és élvezzük az ünnepséget, az éjszaka gondtalanul fog elröppenni. Ezennel pedig megnyitom a fesztivált!

A végszóra mindenki tapsolni kezdett, és örömkiáltásokat hallat-tak. A druidák visszaléptek a tűztől, majd ők is szétszéledtek, beol-vadva az ünneplő tömegbe. A zenészek ismét a húrok közé csaptak egymás után, a férfi is a szalmabálán üldögélve.

– Hé, Seloras! Nem szóltál még nekik, hogy a játékod is elég a szellemek távoltartásához? – hallatszott egy kiáltás a tömegből.

– A teljes keresztnevemen hívsz? Vérig sértesz! – kiáltott vissza a férfi a szalmabáláról vigyorogva. A hang irányába nézve megtalálta a gúnyolódót, bár ez nem volt túl nehéz. Az élőholtnak öltözött férfi egy hordó tetején állt, szintén széles vigyorral az arcán.

– Miért nem próbálod meg inkább te? A csinos szabó lánynál mű-ködött – vágott vissza Seloras.

– Megmondtam, hogy csak szeretnék lassan közelíteni! – védeke-zett a hordós bárd.

– Hát persze, de ugye tudod, hogy nem üvegből van? A végén még lecsapják a kezedről – nevetett Seloras gúnyosan.

– Mutasd meg inkább, hogy mivel készültél mára, ahelyett, hogy a módszereimet kritizálod! – jött a válasz, amit most már néhány gyorsan pengetett hang is kísért.

– Ahogy akarod.

Először Seloras kezdett bele a melódiába, egyszerűvel indítva, majd megfűszerezve egy pár gyors ütemmel. Ezután az ellenfele következett. Ő egy kicsit játékosra vette az alapot, amit egyre jobban felgyorsított.

Az emberek gyorsan felfigyeltek a szórakoztató szóváltásokra, de igazán csak a zenei párbaj keltette fel az érdeklődésüket. Kialakultak az oldalak, és még olyanok is voltak, akik fogadtak, hogy ki fog győzni, habár jól tudták, hivatalos győztes nem lesz, csupán a saját véleményükre alapozhatnak egymás között. Jó ideig folyt ez a kis esemény, míg már mindketten jól megizzadtak, és befejezték egy közös, katartikus lezárással.

– Elismerem, nem volt olyan rossz, de ne bízd el magad! – érkezett az újabb kiáltás a hordóról.

– Hosszú még az éjszaka – válaszolta Seloras, majd egy ugrással lepattant a báláról. Már igencsak kezdett megszomjazni, főleg ezután a kis a játék után, és most, hogy hivatalosan is elkezdődött a feszti-

vál, szeretett volna kicsit körülnézni a sátrak között. A hátára vette ismét a lantot, és elindult a tömegben.

– Hallottam, hogy jól szórakozol – hallatszott egy női hang oldal-irányból. A megnyitót levezető druida hölgy szólalt meg, pár lépés-sel arrébb. A férfi megállt, felé fordult.

– Ő kezdte – emelte fel a kezeit védekezően, de szájára csintalan mosoly költözött. A nő finoman elnevette magát.

– Tisztán látszott, hogy készültél erre. Már értem, hogy miért ját-szottál kevesebbet a fogadóban az utóbbi napokban.

– Nem hagyhatom, hogy megalázzon az otthonomban. Náluk lehet, hogy ő a legjobb, de ez itt az én területem – felelte Seloras, minden

félmondatot

elnagyolt

gesztusokkal

és

pózokkal

nyomatékosítva.

– Hát persze. Nem is kérném, hogy ilyenre vetemedj – mondta a nő visszafojtott nevetéssel –, viszont ha megint felgyújtjátok a szal-mát, vagy az egyikőtök feje egy sütőtökben köt ki a gyertya mellett, kénytelen leszek szigorú szabályok közé szorítani ezeket az összecsapásokat.

A nő a mondandója végén karba tette a kezét, és várakozón nézett a férfira, aki enyhén félre pillantva vakargatta a tarkóját.

– Ó. Igen. Azok az esetek. Tudod, egy zenész elég szenvedélyes tud lenni, ha az alkotásáról van szó…

– Sel. Kérlek! – váltott komolyabb hangnemre a nő. A férfi sóhajtott.

– Jól van, jól van. Igyekezni fogok, hogy elkerüljem az ilyen, vagy ehhez hasonló incidenseket. Így megfelel? – kérdezte, és visszaköltö-zött arcára a gúnyos vigyor.

– Kezdetnek megteszi – mosolyodott el a nő. – Ha tényleg komolyan gondolod – tette hozzá.

– A szavamat adom, Liosa druida mester asszony – felelte a férfi, közben színpadiasan meghajolt.

– Jaj, hagyd már! – nevetett Liosa. – Jobb is, ha megyek, különben csak felbosszantasz – mondta, és már hátrált is el a tömegben.

– Jó szórakozást! – szólt még utána Seloras, majd ő is tovább indult.

A sátrak gyűrűjéhez érve felkereste az italos pultot. Hordók és üvegek széles választéka sorakozott a sátorban, az egyszerű frissí-tőktől az ünnepi italokig, alkohollal, vagy anélkül.

– Mit adhatok? – kérdezte a pultos. Egy idősebb férfi, hosszú szakállal, amit most fonatok díszítettek.

– Ha van még a mézsörből, akkor abból egy korsóval – felelte a bárd.

– Még csak most kezdődött el igazán az ünnepség, szóval még mindenből van bőven – mondta derűsen a pultos, majd a kezébe vett egy ón korsót, és egy távolabbi hordóhoz lépett. Ilyenkor a legna-gyobb népszerűségnek a sütőtökből készült, vagy azzal ízesített sö-rök, párlatok, és egyéb italok örvendtek, Sel azonban nem rajongott az ízükért annyira. Ez volt az ő nagy előnye minden nyárzáró ünnepségen.

– Parancsolj! – szólt a szakállas férfi, ahogy lecsapta a pultra a teli korsót. Seloras kifizette, majd a kezébe vette az italt, és a pultnak dőlve nagyot kortyolt belőle. Ott állva körülnézett a fesztiválon, és a következő állomását kereste. Tekintete megakadt egy igen hagyomá-nyos játékon, az úgynevezett almahalászaton. Egy dézsa vízből kellett kéz nélkül kihalászni egy almát, majd azt megpucolva jósolni lehetett a héjából. Egyszerű, buta kis játék volt, mégis a felnőttek nagy-része kihagyhatatlan szórakozásként tekintett rá ezen az éjjelen. És egy most is ott állt a dézsa mellett, és integetett a bárdnak.

Sel felhörpintette az utolsó kortyokat is a kupa aljából, majd az almahalászat felé vette az irányt.

– Voltál már itt ma este? – kérdezte Liosa, amint a férfi odaért a dézsa mellé.

– Nem, még nem voltam. Őszintén, nem is terveztem részt venni benne – felelte, de már sejtette, hogy merre tart a beszélgetés.

– Akkor még pont időben vagyok, hogy kihívjalak egy versenyre

– vigyorgott a nő.

– Ez nem illetlen viselkedés egy druida mesterhez? És az előbb nem azt mondtad, hogy idegesítelek? – kérdezte Sel, kaján mosollyal az arcán.

– De igen, viszont most megcsappantak a teendőim. És legalább addig is tudom, hogy nem öntesz megint sört egy másik zenész lantjába.

Seloras ezen őszintén felkacagott, és már vette is le válláról saját hangszerét.

– Ám legyen. Ha nyerek, táncolsz velem egyet – mondta, ahogy lefektette a lantot a földre.

– Jól van. Ha viszont én nyerek, egy hétig besegítesz az oltárokkal.

– Komolyan? Ne már, én szórakozást ajánlok, te pedig munkát? –

húzta a száját a férfi, de már letérdelt a dézsa mellé. Így tett Liosa is.

– Igen, komolyan. Egyedül vagyok, és sokszor kéne egy kis segítség.

– Jó, jó. Legyen. Nem mintha le tudnál győzni – válaszolta Seloras nagyokat legyintve, és már bele is hajolt a dézsa vízbe. A haja be-lelógott, elfelejtette rendesen felkötni, és a kabátja gallérja sem maradt ki az úszásból, amin nem segített az sem, hogy Liosa néha meg-lökte. Ez azonban nem fogta vissza, és még pont sikerült kiemelnie

egy almát a fogaival a vízből, mielőtt ugyanezt megtette volna a nő

is.

Sel diadalmasan emelte a magasba az almát.

– Látod? Megmondtam.

– Persze. Ha az a tét, hogy dolgoznod kell, nem állíthat meg sen-ki – gúnyolódott Liosa. – Most viszont pucold meg, és lássuk a jóslatot!

– Tényleg, még az is van – vetette oda Sel, miközben ide-oda do-bálta a gyümölcsöt. – Van egy késed?

A nő a dézsa melletti asztalra mutatott, ahol bőr tokokban voltak kirakva pucolásra szánt eszközök.

– Válassz kedvedre! És vigyázz nagyon, a héjnak egy darabban kell lejönnie.

Együtt nekiláttak megpucolni az almákat, majd amikor kész voltak vele a szertatás következett. Nem igazán volt az egy hosszú, vagy bonyolult rítus, csak egy mozdulat, amivel a hátuk mögé dob-ták a földre a gyümölcshéjat.

– Lássuk csak! – mondta izgatottan Liosa. – Az enyém félhold alakú, ez azt jelenti, hogy szerencsés lesz a tél kezdete. A tiéd milyen?

Seloras nézte egy ideig a héjat, és próbált rájönni, hogy adhatott ki ilyen alakot egy dobásból.

– Ez egy kereszt. Ráadásul el is szakadt a héj – mondta.

Liosa meglepődve nézett rá.

– Egy kereszt? De…

Ő is szemügyre vette az almahéjat. Valóban kettészakadt, holott ő

is látta, hogy Sel még egészben dobta a háta mögé. És a két darab ke-resztezte egymást.

– Ez mit is jelent? – kérdezte a férfi, majd beleharapott a lecsupa-szított almába.

– Hát… Azt, hogy a közeljövőben szörnyű tragédia fog érni.

Ahogy a mondat végére ért a hangja egészen elhalkult. Pillanatnyi csönd állt be közéjük, amit Seloras halk nevetése tört meg.

– Ugyan már. Ez csak egy játék, nem kell komolyan venni. A gyerekek is jósolnak vele mindenfélét egymásnak – mondta, és még egyet harapott az almába.

– Ez igaz, de van némi alapja. Van, hogy bejönnek. Főleg, ha ilyen erős…

Liosa nem nagyon tudta levenni a szemét a héjakról, így a férfi úgy döntött, tesz a dolog ellen, és arrébb rúgta a keresztet, ami így már csak egy kupac almahéj volt.

– Látod? Már nem jelent semmit – mondta, majd a héjak után dobta az időközben elvékonyodott almacsutkát. – Miért nem iszunk valamit? Aztán pedig behajtanám a nyereményem – vigyorodott el.

– Jó lenne, de vissza kell mennem – felelte a nő még mindig kicsit aggodalmasan nézve Selorast.

– Nem azt mondtad, hogy most nincsenek teendőid?

– De, ezt mondtam. Viszont bármikor történhet valami, nem mu-latozhatok egész éjjel.

– Na, szép. De ne hidd azt, hogy ezzel megúszod! – felelte a férfi, karba tett kézzel.

– Reggelig még van idő – válaszolt Liosa, majd ismét eltűnt a tömegben, Sel pedig fogta a lantját, és visszatért az italos standhoz még egy korsó sörért.

Miután úgy érezte, hogy egy ideig már nem lesz szomjas, meglá-togatott pár ételes sátrat, majd részt vett egy célbadobós játékban is, amit a gyors vereség után hamar ott is hagyott, és inkább úgy döntött, azt csinálja, amiben a legjobb. Ehhez most az egyik tűz köré he-lyezett padot választotta, ami elé húzott egy ismeretlen helyről szár-

mazó sámlit, hogy legyen mire tennie a lábát, amíg a sámli gazdája meg nem találja.

– Na, most én is beszállnék! – kiáltotta el magát, a többi dalnok-nak címezve, akik egymás után kiáltottak neki vissza.

– Csak le ne maradj! – hallatszott közülük egy ismerős hang.

Ezután a zenészek belekezdtek egy közös nótába, amibe Seloras is azonnal csatlakozni akart, azonban a hangszer most nem szólalt meg. A férfi pengette a húrokat, viszont azok legfeljebb valami tom-pa rezgést adtak ki, mint amikor valaki megránt egy cérnát varrás közben. Lenézett a lantra, hátha kiderül, mi a baj. Attól, ami látott, majdnem kiejtette a kezéből a hangszert. A húrok helyén vastag, vörös, emberi hajszálak voltak kifeszítve, egészen olyanok, mint az ő

saját haja. Korábban tapintásra ugyanolyanok voltak, mint az eredeti húrok, azonban most, hogy látta, és lassan megérintette őket, egyértelműen hajnak érződtek. A feszességük, elhelyezésük tökéletes volt, mintha mindvégig ott lettek volna. Seloras döbbenten bámulta ezt a hátborzongató jelenséget, és annyira belemerült, hogy először nem is hallotta a nevét kiabáló bárdok hangját.

– Sel!

– Hé, Seloras! Ébren vagy még?

– Na, mi van, máris kiütötted magad a piával? – érkeztek külön-böző forrásokból a megszólítások, gúnyos megjegyzések. Ezek rán-tották ki őt a révületből.

– Nem, nem, csak...

Egy pillanatra elakadt a szava, ahogy felpillantott és körülnézett maga körül, majd visszafordította tekintetét a húrokra, amik immár újra a régiek voltak

– Kicsit be kell hangolnom, ma már jól megdolgoztattam – mondta, és próbált úgy játszani a hangjával, hogy jókedvűnek tűnjön, de nem igazán érezte úgy, hogy ez sikerülne. Hiába nézte a lantot, most

semmi furcsát nem vélt felfedezni rajta, és amikor pengetett egyet, a szokásos hang is visszatért hozzá.

– Akkor húzz bele, mert nem várunk rád! – érkezett a válasz, és Sel el is kezdett játszani, de valahogy nem tudott belefeledkezni úgy a zenébe, mint eddig. Egy idő után elkezdett más dolgokra figyelni; az erdőre a fénykörön túl, a szélre, ami megajándékozta egy-egy jég-hideg fuvallattal, ami még a csizmájába is bevándorolt, és végül a fák ágain ücsörgő varjakra, amik, bár nem akarta elhinni, de úgy tűnt, hogy egyre többen vannak minden alkalommal, amikor feléjük néz. Emiatt egyre gyakrabban rontotta el a dallamot, sokszor kiesett a ritmusból, és végül már képtelen volt tovább játszani. Az ujjait hi-degnek és merevnek érezte, a lant pedig egyre nehezebbé vált a kar-jaiban. Visszatette hát a vállára, majd felállt és sétálni indult a sátrak között. Kellett valami, ami megnyugtatja, és eltereli a gondolatait.

Az erdő sötétjében már messziről látni lehetett a sok fényt, a tüzet, a lámpásokat, és a hangok is bőven elértek már hozzá. Futólépésben haladt a nedves avaron, jócskán megizzadva és szuszogva a hossza-dalmas üldözéstől. Kezdte megbánni, hogy ünnepi öltözék gyanánt a medvebőrre esett a választása. Eredetileg a hideg ellen lett volna hasznos, de most csak a baj volt vele.

Nemsokára elérte az erdő szélét. A fák rengetege véget ért, és már kezdődött is a sátrak és táncoló emberek tengere. Egy pillanatra megállt, nekitámaszkodva az egyik határmenti fának, és míg kifújta magát, végignézett a színes forgatagon. Ő is kifejezetten szerette ezeket az ünnepségeket, és hamar talált is volna magának nem is egy szórakozást, azonban most nem ezért volt itt. Szakmabelieket kere-sett, és bár jó pár arcon át kellett suhannia, végül rálelt egy megfelelő

illetőre. Ellökte magát a fától, és ismét futólépésre váltott. Gyorsan furakodott át a tömegen, nem törődve a méltatlankodó megjegyzé-

sekkel, amiket egy-egy falusi arrébb lökéséért kapott. Botladozva, kishíján orra esve jelent meg Liosa előtt.

– Szép estét – mondta kissé lihegve, visszanyerve az egyensúlyát,

– egy druida mesterrel szeretnék beszélni.

Liosa végignézett a kapkodó férfin.

– Én az volnék – felelte, közben a szemöldökét ráncolta. – A nevem Liosa, és ennek a falunak vagyok a druidája.

– Örvendek – mondta a férfi, majd nagyot sóhajtott, hogy végre visszanyerje egyenletes légzését. – Az én nevem Cormac. Sürgős ügyben jöttem, ha esetleg elvonulhatnánk egy kevésbé hangos terü-letre, azonnal meg is osztanám önnel.

A nő nem sokat habozott a válasszal, egyértelműen látszott a férfi arcán, hogy komoly dologról van szó.

– Rendben. Kövessen!

Liosa elvezette a vendéget a sátorkör mögé, a szántóföldek irányába, ahol már csak pár töklámpás világított, jelezve a fesztivál te-rületének határát.

– Megfelel? – kérdezte a nő.

– Tökéletes. Rögtön a tárgyra is térek. Innen észak-nyugatra meg-gyűlt a bajunk egy vad kísértettel, és végül alul is maradtunk vele szemben. Megszökött, és én próbáltam követni a nyomát. Azok pedig ide vezettek.

Liosa arcára nyomban kiült az aggodalom.

– Biztos ebben? – kérdezte.

– Majdnem teljesen. Ez egy kivételes lény, ravasz és erős, mindent megtett, hogy lerázzon. Az viszont nem olyan könnyű – felelte Cormac, és megigazította a vállán a szőrmét – Ide tartott, minden jel erre utal.

A nő elfordította tekintetét, a földet nézte egy pillanatig, majd ismét Cormac szemébe nézett.

– Szóval azt mondja, erős. Mennyire?

– Azt nehéz megmondani… Minket legyőzött. Rendkívüli gyűlö-let és harag áradt belőle, és biztos vagyok benne, hogy ezt valamin, vagy valakin ki akarja tölteni. Ha erre jött, akkor egy falusi, vagy akár az egész falu veszélyben lehet.

– Értem – bólintott Liosa, de nem folytatta azonnal. Tétován nézett végig a fesztiválon, a falu határán, az erdőn. – Elnézést kérek.

Bevallom, ez az első alkalom, hogy ilyesmi történik a környékünkön.

Nem vagyok hozzászokva az efféle vészhelyzetekhez.

Szemeivel továbbra is a tájat pásztázta, bár ő maga sem tudta, hogy mit keres pontosan. Remélte, hogy ha meglát egy veszélyre utaló jelet, akkor fel fogja ismerni.

– Nem probléma – felelte a férfi –, számíthat a segítségemre. Vannak itt önön kívül más druidák is?

– Igen. Három környező falu népe van most itt, velük érkeztek ők is.

– Remek. Össze kell gyűjtenünk őket, és elmondani nekik is a helyzetet. Ezután védőkört kell létrehoznunk a fesztivál körül, szóval az lenne a legjobb, ha az embereket a lehető legjobban az örömtűz köré tudnánk terelni.

– Úgy gondolja, hogy az elég lesz? – kérdezte Liosa, és hiába próbálta, nem tudta elrejteni az idegességet a hangjában.

– Őszintén? Csak remélem. A szent tűz sokat segít majd, nálunk sajnos az nem állt rendelkezésre, de…

Szavait megakasztotta egy kiáltás, ami a fesztivál sűrűjéből érkezett. Mindketten felkapták a fejüket, Liosa pedig már szaladni is kezdett a hang felé. Felismerte, Seloras hangja volt.

A zenész megdermedve állt az egyik sátor mellett, minden szem rá-szegeződött. Jobb kezét a szájára tapasztotta, szemei tágra nyíltak,

mellkasa gyorsan mozgott fel és le. Nem messze tőle a földön egy korsó hevert, amiből sör folyt a letaposott fűre.

– Mi történt? – kérdezte Liosa, amint beért a tömeg gyűrűjébe.

Cormac követte, és míg Liosa odasietett Selorashoz, addig ő gyanús jelenségek után kutatott a területen.

– Sel?

– Ezt nem értem – suttogta a férfi, és a kezét sem vette még el a szája elől, így nehezen lehetett érteni a szavait. – Tisztán éreztem az ízét, és most…

A korsót bámulta, ami mostanra már teljesen kiürült.

– Láttam… Láttam, hogy mi volt benne… – folytatta remegő hangon, ahogy már lassan elkezdte leereszteni a karját.

– Menjünk egy kicsit arrébb – javasolta Liosa –, ott nyugodtan el-mondhatod, hogy mit láttál.

A férfi lassan bólintott, majd Liosa vezetésével behúzódtak az egyik sátorba, ahova Cormac is követte őket.

– Hallgatlak – kezdte a nő.

Seloras megtörölte az arcát, és nagyot sóhajtott.

– Azt hiszem, kezdek megőrülni – mondta végül. – Esküszöm, hogy láttam. Még az ízét és az állagát is éreztem. Meleg volt, és…

Olyan, mint a vér.

Hangja meg-megremegett beszéd közben, tekintete pedig végig ugrált a föld és a kezei között.

– Mármint a sör? – kérdezte Cormac. Sel összevont szemöldökkel nézett fel rá.

– Jó estét. Kicsoda is ön?

– Cormac. Kolléga – mutatott Liosa felé.

– Aha – nyugtázta a zenész, de még egy ideig gyanakodva mére-gette a férfit.

– Szóval a sör? – ismételte meg a kérdést a vendég.

– Igen, a sör. Ami közvetlenül előtte még sör is volt! Meg… utána is, azt hiszem…

Elbizonytalanodott. Biztos volt abban, amit látott, de most mégis, egyre halványabbnak tűnik az emlék.

– Sűrű volt, és majdnem bele is fulladtam. Azonnal kiköptem, és minden csupa vér lett…

Végignézett a ruháján, de most egy cseppet sem látott rajta.

– Belenéztem a korsóba, és tele volt sűrű, vörös folyadékkal…

Vér volt! De amikor eldobtam…

Már szinte nem is a két druidának mesélte a történteket, hanem saját magának. Ahogy elmondta egymás után az eseményeket, már ő

is hihetetlennek találta, de próbált rá magyarázatot keresni.

– Jól van, most egy kicsit nyugodj meg! – szólt közbe Liosa. – Te nem vagy az az alkoholtól hallucinálós típus, ugye?

Sel megrázta a fejét.

– Ugyan dehogy. Sőt, általában nem én kerülök az asztal alá, ha ivóversenyről van szó.

– Nos, ezek szerint már elérte a falut – mondta Cormac.

– Miről beszél? – kérdezte Seloras, és felváltva nézett Liosára és a vendégre.

– Ne vonjunk le elhamarkodott következtetéseket! – folytatta a nő. – Még nem tudhatjuk, hogy így van-e, és ha ez szellem műve, akkor az a szellem csinálja-e ezt.

– Megtennétek, hogy nem beszélgettek erről előttem ilyen könnyedén, mindenféle magyarázat nélkül? – kérlelte őket szarkasz-tikusan a zenész, miközben összefonta karjait a mellkasa előtt. –

Légyszi, légyszi?

– Figyeljen, lehetséges, hogy az egész fesztivál veszélybe került, hála egy nagyon erős kísértetnek, és néhány ostoba druidának – válaszolta Cormac, bosszúsan megnyomva a mondat végét – Nem na-

gyon van időnk magyarázkodni. Maradjon az örömtűz közelében, tartson magánál egy töklámpást, és esetleg néhány füstölőt, a többit majd mi megoldjuk!

– Először is, hagyjuk ezt az úri stílust, teljesen fölösleges. Másod-szor pedig, köszi a sok jótanácsot, majd ha megint különös helyen látok egy vödör vért, felgyújtom.

A druida csak sóhajtott.

– Tőlem…

– Javaslom, hogy ne pazaroljuk gúnyolódásra az időnket – vágott közbe Liosa. – Sel, te komolyan maradj a tűz mellett, és játssz valami vidámat, kedveset, hogy fennmaradjon a jó hangulat. Legalábbis egyelőre. Mi pedig először körbe kérdezünk, hogy más is tapasztalt-e ilyen furcsaságokat – mondta, és Cormacra sandított, amit a férfi egy laza bólintással nyugtázott.

– Legyen… – felelte a bárd szemforgatással – Az pedig biztos, hogy én ma éjjel már nem iszom semmit – tette hozzá, majd kivihar-zott a sátorból.

– Biztos, hogy illúzió volt – mondta Cormac, amikor Seloras már messze járt. – Ez azt jelenti, hogy talán még nincs annyi ereje, hogy fizikailag behatoljon a fénykörbe.

– Vagy csak szeret játszadozni. Bárhogy is, tényleg tudnunk kell, hogy Sel volt-e az egyetlen.

– Igen. Akkor én indulok is. Találkozzunk ugyanitt!

Miután egyeztették a részleteket, szétváltak, és így merültek el a forgatagban.

A tűz fényesen égett, a lángok magasra csaptak fel, szikrákat szórva az éjszakába. Még mindig nagyon sokan táncoltak és énekeltek körülötte, a padokon folyamatosan váltották egymást a mulatozók. Seloras próbált elmerülni ebben a vidám hangulatban, csöndben nézte az

ünnepélyt, az ugrándozó gyerekeket, a többi zenészt, és a körtáncot, ami épp előtte kezdődött el, de a jókedv nem tudott átragadni rá. Két furcsa látomás egy éjszaka… Egy elszabadult kísértet…

Finoman rátette a kezét a lantra, ami most mellette feküdt a pa-don. Teljesítenie kéne Liosa kérését, de nem érezte, hogy képes lenne rá. Mégis, kézbe vette a hangszert és hozzákezdett.

Először csak a többieket követte, halkabban, kevesebb szenve-déllyel, de a dallam megegyezett. Lazán pengette az ünnepi nótát, a hangok viszont egyre lassabban követték egymást, majd a ritmus át-alakult, és már egy teljesen más melódia hagyta el a húrokat, mint a körülötte hullámzó zenék.

– Ez neked vidám? – jött a kérdés Liosától, aki most a pad mellett állt.

– Én művész vagyok. Ami a szívemben, az a zenémben – válaszolta a férfi halvány mosollyal az arcán. A játékot nem hagyta abba.

– Kissé melankolikus, de szép – mondta a nő, és leült ő is a padra.

– Mondd, tapasztaltál bármi más furcsaságot ma éjjel?

– Azt hiszem, igen – felelte, tekintetét végig a hangszerére sze-gezve. – És mások tapasztaltak?

A nő lemondóan megrázta a fejét.

– Nem. Már sokakat megkérdeztem, de semmi.

– Nagyszerű…

Mindketten elhallgattak, de a zene nem halkult el. Most nem érezte azt a jeges merevséget, mint korábban, gond nélkül tudta az ujjait táncoltatni a húrokon. A fákon varjak károgtak, és Seloras egy idő után elkezdte a ritmust hozzájuk igazítani. Nem volt egy mester-mű, de szórakoztató volt a károgást is beleépíteni a zenéjébe.

– Ez valami új? – kérdezte Liosa kíváncsian mosolyogva.

– Igen. Közös munkám azokkal a varjakkal – felelte, és a fák felé biccentett.

– Milyen varjakkal?

A nő fürkészni kezdte a sötét lombokat, de nem látott semmit.

Seloras keze most hirtelen megállt.

– Figyelj, általában jó a humorérzékem, de ma egy kicsit érzéke-nyebb vagyok a viccekre. Ott, a fákon. Folyamatosan károgtak, az ő

dallamukra játszottam – mondta, egyre jobban hadarva a szavakat.

A tenyere verejtékezni kezdett.

– Utálom, hogy ezt kell, mondjam neked… De én nem hallottam károgást.

A férfi felpattant a padról, hangszere hangosan koppant rajta, ahogy kiesett a kezéből.

– Nem, az nem lehet. Egyre hangosabbak. Liosa, kérlek!

A nő lassan megrázta a fejét. Aggodalommal teli tekintettel bámult a bárdra, aki fel-alá kezdett el járkálni, a homlokát masszírozva.

– Komolyan kezdek megőrülni… – suttogta maga elé. Ekkor a károgás már annyira hangos volt, hogy elnyomta a zenét, és az ün-neplők zajongását is. A torka egyre jobban kapart, lassan pedig komolyan elkezdett fájni.

– Valami nem stimmel – mondta, de a szájából most rekedtes, remegő hang távozott. Valami szúrni kezdte belülről, és ezt az éles fáj-dalmat még kínzóbb köhögés követte. Érezte, hogy az a valami nö-vekszik a torkában, egyre több tüskét szúrva a húsába, és a köhögés végül átfordult öklendezésbe. Összegörnyedt, majd térdre rogyott, kezeit pedig a torkához emelte, körmeivel kaparta a bőrét.

– Sel!

Liosa azonnal odarohant hozzá, de nem tudta, mégis hogy segít-hetne, hogy pontosan mi is történik. A férfi teste remegett, ahogy a torkát egyre jobban égette a fájdalom. Az a valami nem akart kijönni, de egyre nagyobb lett. Már a szájában is érezte a sprőd szálakat, és már csak azt kívánta, bárcsak ki tudná hányni, de hiába próbálko-

Document Outline

- Cover

- Title Page

- Tartalom

- Impresszum

- Amikor a Kapu kitárul

- Egérút

- Rendhagyó szövetség