V. E. Schwab: The Fragile Threads of Power

Copyright © 2023 by Victoria Schwab

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

V. E. Schwab: The Fragile Threads of Power

Tom Doherty Associates/Tor Publishing Group, New York, 2023

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 202 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótai Kata, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Azoknak, akik
még mindig hisznek
a mágiában

A mágia a folyó, amely a világot öntözi.

Erejét az életnek kölcsönzi, és a halálban visszaveszi azt,

így az áramlat látszatra hol dagad, hol apad,

noha egy cseppet sem veszít soha.

TIEREN SERENSE,
a londoni szentély kilencedik Aven Essenje

Fehér London

Hét évvel korábban

Kicsinek lenni kifejezetten jól jött.

Általában úgy beszéltek a felnövésről, mintha az valami óriási teljesítmény lenne, pedig a kis testű emberek könnyen át tudnak csusszanni a keskeny réseken, el tudnak rejtőzni a szűk sarkokban, és olyan helyeken járhatnak ki-be, ahová mások nem férnének be.

Mint például egy kéménybe.

Kosika lemászott az utolsó pár méteren, és lehuppant a kandalló aljára, kisebb koromfelhőt verve fel. Visszafogta a lélegzetét, részint azért, nehogy belélegezze a hamut, részint pedig azért, hogy meggyőződjön róla, senki sincs otthon. Lark azt mondta, üresen áll a hely – több mint egy hete se ki, se be nem ment senki, de a lány úgy gondolta, jobb fülelni, mint megijedni, úgyhogy még pár pillanatig kuporgott a kandallóban, és hallgatózott, hogy biztos lehessen benne, egyedül van.

Aztán felsurrant a kandalló peremére, lehúzta mindkét bakancsát, összekötötte a fűzők végét, és a nyakába akasztotta az egészet. Leugrott, csupasz lába halkan cuppant a fapadlón, majd elindult.

Úgy nézte, ez szép kis ház. A padlódeszkák vízszintesek, a falak pedig egyenesek, és bár a spalettáikat bezárták, rengeteg ablak akadt, és a szélükön vékony fénypászmák törtek be, épp eléggé megvilágítva a helyet, hogy jól lásson. Nem bánta, ha egy szép házat fosztott ki, főleg ha azt a lakók csak úgy őrizetlenül otthagyták.

Először az éléskamrába ment. Mindig ezzel kezdte. Az emberek, akik ilyen szép házakban éltek, nem tartották értékesnek a lekvárt, a sajtot meg a szárított húst; sose éheztek meg annyira, hogy attól féljenek, azok esetleg elfogyhatnak.

Ám Kosikának mindig korgott a gyomra.

Sajnos az éléskamra polcain alig talált valamit. Egy zsák lisztet. Egy kisebb zsák sót. Egy üvegnyi befőttet, amiről kiderült, hogy keserű narancs (gyűlölte a keserű narancsot). De ott, leghátul, egy fémdoboznyi teafű mögött, zsírpapírból készült zacskóba csomagolt kockacukorra lelt. Tucatnyinál is többre, kicsikre és barnákra; úgy csillogtak, mint a kristályok. Kosika mindig is édesszájú volt, és most összeszaladt a nyál a szájában, ahogy óvatosan bekapta az egyiket. Tudta, hogy csak egyet vagy kettőt lenne szabad elvinnie, és ott kellene hagynia a többit, de a saját szabályait megszegve az egész zacskónyit a zsebébe tömte, és elszopogatta a kockát, míg kincs után kutakodva továbbment.

Az a trükk, hogy nem vehetett el túl sokat. Azoknak, akiknek elég jutott, nem tűnt fel, ha egy-két holmijuknak lába kélt. Úgy gondolták, biztos csak elkallódott valahol – letették, és megfeledkeztek róla.

Talán, gondolta Kosika, aki itt élt, már halott. Vagy talán csak elutazott. Gazdag lehetett, eléggé ahhoz, hogy vidéken legyen egy nyaralója, vagy egy jó nagy hajója.

A lány megpróbálta elképzelni, mivel foglalkozhatott az, aki itt élt, miközben áttrappolt a besötétített szobákon, kinyitogatva a szekrényeket és kihúzogatva a fiókokat, csillogó érmék, fémek vagy mágia után kutatva.

Valami megrándult a látótere peremén, mire Kosika összerezzent, és lekuporodott, mielőtt még rájött volna, hogy az csak egy tükör. Egy nagy, foncsorozott tükör, amit egy asztalon állítottak fel. Túl nagy lett volna, hogy ellopja, ő mégis felé lépdelt; lábujjhegyre kellett állnia, hogy lássa benne a saját arcát. Nem tudta magáról, hogy mennyi idős. Valahol hat- és hétéves között lehetett. Valószínűleg közelebb állt a héthez, mert a napok mostanság kezdtek rövidülni, és tudta, hogy pont akkor született, amikor a nyár megadta magát az ősznek. Az édesanyja azt állította, ezért nézett ki úgy, mintha két hely között ragadt volna: se ide nem tartozott, se oda. A haja nem volt se szőke, se barna. A szeme se zöld, se szürke, se kék.

(Kosika nem értette, egyáltalán miért számított az ember külseje. Nem lehetett elkölteni úgy, mint egy érmét.)

Lefelé vándorolt a tekintete. A tükör alatt, az asztalon egy fiókot látott. Se gombot, se kilincset nem szereltek rá, Kosika viszont észrevette az egymásba illesztett dolgokat jelző barázdát, és amikor megnyomta a fát, az engedett neki, a rejtett kallantyú kioldódott. A fiók ruganyosan kipattant, felfedve egy keskeny rekeszt, valamint két amulettet, amelyek üvegből vagy világos kőből készültek – az egyiket bőrbe tekerték, a másikat vékony rézszálakba.

Felerősítők.

Nem tudta elolvasni a szélükbe karcolt jeleket, mégis tudta, hogy ezek azok. Talizmánok, amiket arra terveztek, hogy befogják a hatalmat, és az emberhez kössék.

A legtöbben nem engedhették meg maguknak a varázsfogókat – ők egyenesen a bőrükbe karcolták a varázslatokat. A jelölések azonban elhalványultak, a bőr megereszkedett, a varázslatok pedig idővel megromlottak, mint a penészes gyümölcs, míg egy ékszert könnyű levenni, elcserélni másra, újratölteni.

Kosika felemelte az egyik amulettet, és eltűnődött, a felerősítők vajon kevesebbet, vagy inkább még többet érhettek-e most, hogy a világ elkezdett felébredni. Az emberek ezt nevezték a változásnak. Mintha a mágia hosszú éveken át csak szunnyadt volna, és a legutóbbi király, Holland, valahogy felrázta volna álmából.

A lány egyelőre nem látta a királyt, a saját szemével még nem, de a régieket egyszer látta, a sápadt ikreket, akik az utcákon lovagoltak, és sötétre festette a szájukat más emberek vére. Csak egy kicsit nyilallt belé a megkönnyebbülés, amikor hallotta, hogy meghaltak, és ha őszinte akart lenni, kezdetben az új királlyal sem nagyon törődött. Csakhogy kiderült, hogy Holland másmilyen. Rögtön azután, hogy elfoglalta a trónt, a folyó elkezdett kiolvadni, a köd megritkult, és a városban minden egy kicsit ragyogóbb, egy kicsit melegebb lett. És egyszer csak a mágia újra áramlani kezdett. Persze nem nagyon, de elérhető közelségbe került, és az embereknek nem kellett hegekkel vagy bűvöléssel a bőrükbe vésniük.

Kosika legjobb barátja, Lark egy reggel bizsergő tenyérrel ébredt, amilyet akkor tapasztal az ember, ha elzsibbad valamije, és jól meg kell dörzsölnie, hogy újra érezzen vele valamit. Néhány nappal később belázasodott, arca izzadságtól csillogott, és Kosika megrémült attól, hogy ilyen betegnek látja őt. Megpróbálta elfojtani a félelmét, de attól csak megfájdult a gyomra, és egész este ébren feküdt, abban a meggyőződésben, hogy a fiú meg fog halni, ő pedig még magányosabb lesz. De aztán másnap Larknak kutya baja sem volt. Odaszaladt a lányhoz, behúzta egy sikátorba, majd felé nyújtotta a két kezét, összekulcsolva, mintha valami titkot őrizne közöttük. És amikor szétnyitotta az ujjait, Kosikának elállt a lélegzete.

Ott, a fiú tenyerén, egy kicsiny, kék láng lebegett.

És ez nem csak Larkkal történt meg. A mágia az elmúlt pár hónapban gyomként szaporodott el. Csakhogy a felnőttekben nem igazán indult fejlődésnek – legalábbis azokban nem, akik a legjobban vágytak rá. Talán túl sok időt töltöttek azzal, hogy megpróbálták ráerőltetni a saját akaratukat a mágiára, és az megorrolt rájuk.

Kosikát nem érdekelte, ha őket kihagyja, amíg őt viszont megtalálja.

Ám ez egyelőre nem következett be.

Azt mondogatta magának, hogy nincs ezzel baj. Az új király még csak pár hónappal ezelőtt ült a trónra és hozta magával a mágiát. A lány a biztonság kedvéért mindennap ellenőrizte a testét, remélve, hátha észreveszi a változásnak valamiféle nyomát; tanulmányozta a kezét, várta a szikrát.

Most a zsebébe, a kockacukor mellé dugta a felerősítőket, visszacsúsztatta a helyére a titkos fiókot, majd elindult a bejárati ajtóhoz. Már nyúlt a zár felé, amikor a fény megcsillant a faküszöbön, és ő hirtelen megtorpant. Megbűvölték. Nem tudta elolvasni a jeleket, de Lark megtanította neki, hogy mire figyeljen. Barátságtalan pillantást vetett a háta mögötti kéményre – sokkal nehezebb felmászni, mint lemászni. Kosika azonban most pontosan ezt csinálta: bebújt a kandallóba, visszalépett a csizmájába, és felkúszott. Mire kiért a tetőre, teljesen kifulladt, és mindenét korom borította, úgyhogy jutalom gyanánt bedobott a szájába egy újabb kockacukrot.

A tető széléhez osont, és lekukkantott; észrevette odalent Lark ezüstösszőke üstökét, ahogy kinyújtott kézzel eljátszotta, mintha amuletteket árult volna az arra haladóknak, habár az „amulettek” csupán hamis varázslatokkal megfestett kövek voltak, és valójában csak azért ácsorgott ott, hogy biztosan ne érkezzen haza senki, míg a lány odabent kutakodik.

Kosika füttyentett, mire a fiú felnézett, kérdőn oldalra döntve a fejét. A lány keresztezte egymás előtt két karját, ezzel jelezve, hogy nem tudott átkelni egy varázslaton. Lark erre a sarok felé biccentett, Kosikának pedig nagyon tetszett, hogy olyan közös nyelvet beszéltek, amihez nem kellettek szavak.

Átment a tető másik oldalára, leereszkedett az ereszcsatornán, aztán leugrott, lekuporodva érkezett az utcakövekre. Felegyenesedett és körbenézett, de Larkot nem látta. Kosika összevonta a szemöldökét, és elindult a sikátorban.

Két kéz kapott felé és ragadta meg, berántva őt a házak közti résbe. A lány vonaglott, és már épp megharapta volna az egyik kezet, amikor az ellökte.

– A királyokra! – rázta meg az ujját Lark. – Lány vagy te, vagy vadállat?

– Amelyiknek lennem kell – vágott vissza Kosika. De a fiú csak vigyorgott. Csodálatos mosolya kisugárzott az egész arcára, és általában mosolyra késztetett másokat is. Lark tizenegy éves volt, és nyakigláb, mint a fiúk, amikor növésnek indulnak, és bár a haja világossága az olvadás előtti Sijltre hasonlított, a szeme melegen és sötéten csillant; a színe, akár a nedves földé.

Most odanyúlt, és lesöprögette a lány ruhájáról a kormot.

– Találtál valami jót?

Kosika elővette a felerősítőket. A fiú megforgatta őket a kezében – a lány tudta, hogy ő képes elolvasni a varázslatokat, és azt is tudta, hogy jó fogások, mert Lark magában bólogatva tanulmányozta őket.

Kosika nem említette neki a cukrot, ami miatt egy kicsit rosszul is érezte magát, de azzal nyugtatta a lelkiismeretét, hogy a fiú nem szerette az édességet, legalábbis nem annyira, amennyire ő, és ezt kapta jutalomként a nehéz munkáért, hiszen akár fülön is csíphették volna. Ha valamit, hát azt megtanulta az édesanyjától, hogy az embernek vigyáznia kell magára.

Az édesanyja, aki mindig teherként kezelte, egy kis tolvajként, aki jogtalanul költözött a házába, ette az ételét, aludt az ágyában, és lopta el előle a meleget. Hosszú ideig Kosika bármit megtett volna, hogy valaki más észrevegye és szeresse őt. De aztán a gyerekek elkezdtek úgy ébredni, hogy láng táncolt a tenyerükön, vagy szél fújt a talpukból, esetleg feléjük dőlt a víz, mintha dombnak lefelé álltak volna, Kosika édesanyja pedig elkezdte észrevenni a lányát, tanulmányozta őt, és a szemében sóvárgás villant. Manapság Kosika nagyon igyekezett elkerülni őt.

Lark eltette az amuletteket – a lány tudta, hogy akármit is kap majd érte, a felét nekiadja, mint mindig. Egy csapatot alkottak. Lark felborzolta Kosika seszínű haját, mire a lány úgy tett, mintha nem tetszett volna neki az érzés, a fejére nehezedő kéz súlya. Neki nem volt bátyja, de Lark miatt úgy érezte, mintha mégis lenne. Aztán a fiú finoman meglökte, és már el is váltak – Lark ment a dolgára, akármi legyen is az, Kosika pedig hazafelé indult.

Lelassított, ahogy felbukkant a ház.

Kicsi volt és keskeny, akár egy polcon álló könyv, két nagyobb közé szuszakolta be magát egy akkora úton, amin egy szekér is alig fért el, nemhogy egy hintó. Csakhogy most mégis egy hintó várakozott előtte, és a bejárati ajtónál egy alacsony férfi állt. Az idegen nem kopogott, csak állt a helyén, és egy füstölőpálcát égetett, amelynek vékony, fehér füstje körbevette a fejét. A bőrét tetoválások borították, az a fajta, amit a felnőttek arra használtak, hogy magukhoz kössék a mágiát. Még Kosika édesanyjánál is több ilyen volt rajta. A jelek végigfutottak a kezén és a karján, eltűntek az inge alatt, és felbukkantak a torkánál. A lány eltűnődött, ez vajon azt jelenti-e, hogy ő erős, vagy azt, hogy gyenge.

Mintha a férfi megérezte volna a gondolatait, felé fordította a fejét, mire Kosika visszaugrott a legközelebbi sikátor árnyékába. Kerülőúton a ház hátuljába ment, és felmászott az ablak alatti ládákon. Felcsúsztatta az ablakkeretet, pedig az megvetemedett, és Kosika mindig attól tartott, hogy miközben átmászik, lesújt majd rá, és lecsapja a fejét. De nem így történt, úgyhogy a lány átkúszott a párkányon, és lélegzet-visszafojtva leérkezett a padlóra.

Hangokat hallott a konyhából.

Az egyik az édesanyjához tartozott, ám a másikat nem ismerte fel. Valami másra is felfigyelt. A fém csengésére. Kosika végigosont a folyosón, aztán kilesett az ajtón, és így megpillantotta az asztalnál ülő édesanyját és egy másik férfit. Az édesanyja úgy festett, mint mindig – fáradtan és soványan, akár egy darab aszalt gyümölcs, amiből minden puhaságot kiszívtak.

A férfit azonban sosem látta még. Inasnak tűnt, mint a mócsing, a haját hátrafogta, hogy ne lógjon az arcába. A bal kezének csontjait kötélcsomókhoz hasonlatos, fekete tetoválás rajzolta körbe; a keze egy halom érme fölött lebegett.

Felemelt párat, aztán egyesével visszaejtette őket a kupacba. A lány ezt a hangot hallotta korábban.

Csing, csing, csing.

Csing, csing, csing.

Csing, csing, csing.

– Kosika.

A lány összerezzent az édesanyja hangjára és a benne pendülő kedvességre.

– Gyere ide – nyújtotta felé a kezét a nő. Az ujjait fekete billogok vették körbe, és kanyarodtak rá a csuklójára, Kosika pedig ellenállt a késztetésnek, hogy elhátráljon, mert nem akarta feldühíteni az édesanyját. Tett egy óvatos lépést előre, mire az anyja elmosolyodott, a lánynak pedig tudnia kellett volna, hogy karnyújtásnyi távolságon kívül meg kellene torpannia, de lépett még egyet az asztal felé.

– Ne légy udvariatlan! – csattant fel az édesanyja, végre azon a hangon, amit a lánya olyan jól ismert. – A mágiája még nem mutatkozott meg – tette hozzá a férfinak –, de meg fog. Ő bizony erős leány.

Kosika erre elmosolyodott. Az édesanyja nem gyakran mondott róla kedves dolgokat.

A férfi is mosolyra húzta a száját. Aztán előrelendült. Nem egész testében, csak a tetovált kezével. Az egyik pillanatban az még ott volt az érméken, a következőben már megragadta Kosika csuklóját, és közelebb húzta magához. A lány megtántorodott, de az alak nem eresztette. Erővel felfelé fordította a tenyerét, láthatóvá téve az alkarja belső oldalát, és a csuklójánál futó, kék ereket.

– Hmm – mondta a férfi. – Rendkívül sápadt.

Természetellenesnek tűnt a hangja, mintha kövek akadtak volna a torkán, és a keze bilincsnek érződött a lány csuklója körül, nehéznek és hidegnek. Kosika megpróbált kiszabadulni, de az őt markoló ujjak csak szorosabbra záródtak.

– Tényleg van benne küzdeni akarás – állapította meg a férfi, Kosikában pedig feltolult a riadalom, mert az édesanyja csak ült és nézett. De nem rá: az érmékre meredt, a lány pedig már nem akart ott lenni. Mert tudta, hogy kicsoda ez a férfi.

Vagy legalábbis azt, hogy micsoda ez a férfi.

Lark figyelmeztette őt a hozzá hasonló nőkre és férfiakra. A gyűjtőkre, akik nem tárgyakban, hanem emberekben utaztak – olyanokban, akiknek legalább egy csepp mágia folyt az ereiben.

Kosika azt kívánta, bárcsak értene a mágiához, hogy felgyújthassa ezt a férfit, elijeszthesse, rávehesse, hogy elengedje. Nem rendelkezett efféle hatalommal, de legalább emlékezett rá, Lark mit mondott neki arról, hol kell megütni egy hozzá hasonlót, hogy nagyon fájjon neki. Úgyhogy minden erejét latba vetve hátrarándult, talpra kényszerítve az idegent, aztán erősen, olyan erősen, amennyire csak tőle telt, megrúgta őt a lába között. Az alak erre hitelesen utánozni kezdett egy fújtatót – minden levegő kiszaladt belőle –, és ahogy nekiroskadt az asztalnak, felborítva a felhalmozott érméket, a csuklót markoló keze meglazult, így Kosika az ajtó felé iramodhatott.

Elhaladtában az édesanyja megpróbálta elfogni, de túl lassan mozdultak a végtagjai, a testét kifárasztották a mágialopással töltött évek, és Kosika máris kijutott az ajtón, mire eszébe jutott a másik férfi és a hintó. A férfi gomolygó füstben indult utána, ám Kosika elugrott a felé lendülő karok alatt, és elmenekült a keskeny úton.

Nem tudta, mit tennének, ha nyakon csípnék.

De nem is számított.

Nem fogja hagyni nekik.

Ők nagyok voltak, ő azonban gyors, és még ha ismerték is az utcákat, ő ismerte a sikátorokat és a lépcsőket, mind a kilenc falat, és a világ keskeny réseit – azokat, amelyeken már Lark sem férne át. Hiába kezdett fájni a lába és égni a tüdeje, Kosika csak szaladt tovább, átvágott a piaci standok és boltok között, amíg az épületek megritkultak, az út pedig lépcsőfokokká alakult, amik bevezettek az Ezüsterdőbe.

Kosika még ekkor sem állt meg.

A többi gyerek nem mert bemenni az erdőbe. Azt mondták, az halott, tele van kísértetekkel, a fák hámló, szürke kérgéből arcok és szemek figyelik őket. A lány azonban nem félt, legalábbis a halott erdőtől nem félt annyira, mint azoktól a sóvár szemű, bilincskezű férfiaktól. Átvágott a fák első során, amelyek olyan egyenesen álltak, akár egy ketrec rácsai, aztán jött még egy, kettő, három sor, mielőtt háttal nekisimult volna az egyik keskeny törzsnek.

Lehunyta a szemét, visszafogta a lélegzetét, és megpróbált a szíve dübörgésén kívül mást is meghallani. Emberi hangokat. Léptek neszét. Ám a világ hirtelen elcsendesedett, és ő már csak a jórészt csupasz ágak közti szél zúgását érzékelte. A száraz levelek surrogását.

Kosika lassan kinyitotta a szemét. Az előtte álló fákról tucatnyi faszem bámult rá. Várta, hogy pislogjanak, de egyikük sem tette.

A lány ekkor visszafordulhatott volna, mégsem tette. Átkelt az erdő határán, amitől felbátorodott. Úgyhogy beljebb ment, addig sétált, amíg már nem látta sem a háztetőket, sem az utcákat, sem a kastélyt; amíg már úgy érezte, mintha nem is a városban lenne, hanem valahol máshol. Egy nyugodt helyen. Egy csendes helyen.

Aztán észrevette őt.

A férfi a földön ült, háttal egy fának, előrenyújtott lábbal, mellkasra billentett fejjel, ernyedten, akár egy rongybaba, ám a látványától Kosika így is felsikkantott – olyan hangosnak tűnt, mintha a néma erdőben reccsent volna el egy faág. A szája elé kapta a kezét, és bebújt a legközelebbi fa mögé, mert arra számított, hogy a férfi felkapja majd a fejét, a keze pedig fegyverért nyúl. Azonban nem moccant. Biztos elaludt.

Kosika az ajkába harapott.

Nem mehetett el – még nem lett volna biztonságos hazamenni –, és nem akart hátat fordítani a földön ülő férfinak sem, arra az esetre, ha megpróbálná meglepni. Úgyhogy keresztbe vetett lábbal lekuporodott egy másik fa mellett, direkt úgy, hogy lássa az alvó idegent. Belenyúlt a zsebébe, és elővette a zsírpapíros zacskót.

Egyesével szopogatta el a kockacukrokat, a pillantása időnként oda-odarebbent a férfira. Kosika úgy döntött, az egyik kockát félreteszi neki, köszönetképp, hogy nem hagyta magára, ám már eltelt egy óra, és a nap elég mélyen járt ahhoz, hogy megérintse az ágakat, a levegő hűvösből hideggé vált, és a férfi még mindig nem moccant.

Ekkor a lánynak rossz érzése támadt.

– Os? – szólította meg, és megrándult az arca, mert a hangja áthasította az Ezüsterdő csöndjét, a szó pedig visszapattant a kemény fákról.

Hahó? Hahó? Hahó?

Kosika talpra állt, és elindult a férfi felé. Nem tűnt nagyon idősnek, de a haja ezüstfehér volt, a ruhái finomak, túl szépek ahhoz, hogy a földön üljön bennük. Ezüst félhosszú köpenyt viselt, és amint elég közel ért, a lány rájött, hogy a férfi nem alszik.

Hanem halott.

Már korábban is látott holttestet, de az sokban különbözött ettől – szétvetett végtagokkal feküdt, a belsőségei az utcakövekre ömlöttek. A fa tövében ülő emberen nem látszottak vérnyomok. Úgy festett, mintha egyszerűen csak elfáradt volna, ezért leült megpihenni, és sosem sikerült felkelnie. Az egyik karja az ölében pihent. A másik az oldalán lógott. Kosika pillantása követte azt a kézfejéig, ami a földhöz ért. Rejtőzött valami az ujjai alatt.

A lány közelebb hajolt, és rájött, hogy azok fűszálak.

Nem azok a fajta kemény, törékeny szálak, amelyek az Ezüsterdő többi részét borították, hanem puha, új hajtások, kicsik és zöldek, és szinte párnaként terjedtek szét alatta.

Kosika végigsimított rajtuk, és hátrahőkölt, amikor véletlenül hozzáért a férfi bőréhez. A teste már kihűlt. A lány pillantása a köpenyére rebbent. Szépnek és melegnek tűnt, és eszébe jutott, hogy elveszi, de nem tudta rákényszeríteni magát, hogy újra megérintse a tulajdonosát. Mégis, ott sem akarta hagyni őt. Kivette a zsírpapíros zacskóból az utolsó kockacukrot, és beletette a tenyerébe, épp amikor hangok zavarták meg az erdő csöndjét.

Fémes sercenés, csizmák puffanása a földön.

Kosika felugrott, és fedezéket keresve berohant a fák közé. De nem követték őt. Hallotta, hogy a léptek lelassítanak, aztán megállnak, úgyhogy ő is megállt, és kilesett egy keskeny törzs mögül. Onnan nem látta a földön ülő férfit, az előtte álló katonákat viszont igen. Hárman érkeztek, ezüstös páncéljuk megcsillant a sápadt fényben. A királyi őrség tagjai.

A lány nem hallotta, mit beszélnek, de azt látta, hogy az egyikük letérdel, a másikból pedig szaggatott zokogás tör fel. A hang szinte áthasította az erdőt, Kosika pedig összerezzent, sarkon fordult, és futásnak eredt.

Első rész
ÓRÁK, ZÁRAK ÉS NYILVÁNVALÓAN LOPOTT DOLGOK

I

Vörös London

Most

Haskin mesternek különös érzéke volt a törött dolgok megjavításához.

A műhelye ajtaján álló tábla is ezt állította.

ES HAL VIR, HIS HAL NASVIR, hirdette gondos, aranyozott betűkkel.

Ami elromlott, hamar megjavítjuk.

Az üzletét látszólag órák, zárak és dísztárgyak javításának szentelte. Egyszerű mágia által irányított tárgyaknak, az apró fogaskerekeknek, amelyek annyi londoni otthonban forogtak. És Haskin mester természetesen meg tudott javítani egy órát, de arra bárki képes lehetett, akinek viszonylag jó a füle, és kicsit is ért a varázslatok nyelvéhez.

Nem, a Haskin műhelyének fekete ajtaján átlépő ügyfelek többsége különösebb dolgokkal kereste fel őt. Tárgyakkal, amelyeket tengeren úszó hajókról „mentettek ki”, vagy londoni utcákról emeltek el, esetleg külföldön szereztek be. Tárgyakkal, amelyek sérülten érkeztek, vagy a megszerzésük közben romlottak el, és kizöttyent, felfeslett, esetleg teljesen tönkrement a varázslatuk.

Az emberek mindenféle dolgokat vittek Haskin műhelyébe. Ilyenkor pedig kivétel nélkül találkoztak az inasával.

A lány általában keresztbe vetett lábbal gubbasztott egy ingatag széken a pult mögött, a feje tetején szinte kalapként magasodtak gubancos, barna tincsei; a rakoncátlan tömeget spárgával, esetleg hálóval kötötte fel, vagy bármi mással, amit éppen talált. A fényviszonyoknak megfelelően lehetett tizenhárom, de akár huszonhárom éves is. Úgy ült, mint egy gyerek, úgy káromkodott, mint egy tengerész, és úgy öltözött, mintha soha senki nem tanította volna meg rá, azt hogyan kell. Vékony, fürge ujjai mindig mozogtak, és fürkésző, sötét szeme meg-megrándult a pulton fekvő, kibelezett tárgy felett, akármi legyen is az, és bár beszélt magában munka közben, szavait csak a közelben ülő bagolycsontváznak címezte.

Utóbbinak se tolla, se húsa nem volt, csupán csontjai, amelyeket ezüstfonál tartott össze. Az inas a Vares – herceg – nevet adta a madárnak, Kell Maresh után, akire nem igazán hasonlított, leszámítva két kőszemét, amelyek egyike kék, a másik fekete volt, és a nyugtalanító hatást, amit azokra gyakorolt, akikre ránézett. Ez utóbbit egy olyan varázslat okozta, amely időnként arra ösztökélte, hogy csattogjon a csőrével, vagy oldalra biccentse a fejét, megriasztva a gyanútlan ügyfeleket.

A most a pult túloldalán várakozó nő össze is rezzent.

– Jaj! – mondta, és úgy felborzolta magát, mintha neki is tollai lennének. – Nem tudtam, hogy él!

– Mert nem is él – felelte az inas –, legalábbis igazából nem. – Valójában gyakran eltöprengett azon, hol lehet ennek a határa. Végül is a baglyot csak arra bűvölték meg, hogy alapvető mozdulatokat utánozzon, de a tanonc időnként észrevette, hogy a szárnyát csipkedi a tollai helyén, vagy lapos kőszemével kibámult az ablakon, és megesküdött volna rá, hogy valami saját gondolatán mereng.

Az inas újra a várakozó nőre összpontosított. Elővett egy üvegcsuprot a pult alól. Nagyjából akkora lehetett, mint a keze, és alakra leginkább egy hatoldalú lámpásra hasonlított.

– Tessék, parancsoljon – mondta, ahogy letette az asztalra.

Az ügyfél óvatosan felemelte a tárgyat, az ajkához tartotta, és súgott valamit. Erre a lámpás felragyogott, az üvegoldalai tejfehéren ködlöttek. A tanonc figyelte, és látta, amit a nő nem láthatott – a tárgy körüli fényrostok fodrozódtak, majd kisimultak, a bűvölés akadálytalanul áramlott, ahogy a nő a füléhez emelte. Az üzenet visszasúgta magát, az üveg pedig ismét kitisztult, az edény kiürült.

A nő elmosolyodott.

– Csodálatos! – mondta, és a kabátja belsejébe tömködte a megjavított titoktartót. Ezután gondos kupacban lerakta az érméket, egy ezüstlisht és négy vörös lint.

– Köszönje meg Haskin mesternek a nevemben – tette hozzá, miközben máris fordult, hogy távozzon.

– Úgy lesz! – szólt utána a tanonc, ahogy becsukódott az ajtó.

Lesöpörte a pultról az érméket, leugrott a székéről, majd megmozgatta a nyakát, hogy kinyújtóztassa.

Haskin mester természetesen nem létezett.

Nem sokkal azután, hogy megnyitotta a műhelyt, egyszer-kétszer elrángatott a legközelebbi kocsmából egy öregembert, és fizetett neki néhány lint, hogy üljön le hátul, és bújja az egyik könyvet, csak hogy rámutathasson az ügyfeleknek, és azt mondhassa: „a mester most nagyon elfoglalt”. Úgy tűnt, egy félrészeg férfi még mindig nagyobb bizalmat kelt, mint egy éles szemű lány, aki a koránál, vagyis tizenötnél sokkal fiatalabbnak tűnt.

Aztán belefáradt a költekezésbe, úgyhogy felállított pár dobozt meg egy párnát egy homályos üvegű ajtó mögött, és inkább arra mutatott.

Manapság nem vesződött ezzel, csak a műhely hátulja felé intett, és annyit mondott, a mester elfoglalt. Mint kiderült, ez igazán senkit sem érdekelt, ha elkészültek a javítások.

Most, hogy egyedül maradt az üzletben, a tanonc – akit úgy hívtak, Tesali, bár ezt senki sem tudta – megdörzsölte a szemét; a járomcsontját felhorzsolta a szűkítő, amit egész nap viselt, hogy összpontosítani tudjon. Kortyolt egy nagyot a fekete teából, amit keserűre áztatott, pont úgy, ahogy szerette, és amit még mindig forrón tartott a bögre, az egyik első tárgy, amit életében megbűvölt.

Az ablakokon túl gyengülni kezdtek a napsugarak, és a műhely lámpásai lassan felragyogtak; a helyiséget beborító selymes fény megcsillant a polcokon, a dobozokon és a munkafelületeken, amelyeket Tesali jól felszerelten, de rendben tartott, gondosan egyensúlyozva a szívesen látott bőség és a rendetlenség között.

Tes ezt az édesapjától tanulta.

Az ehhez hasonló műhelyekkel óvatosnak kell lenni – ha túl tiszták, attól úgy tűnik, mintha alig kapnának megbízást. Ha túl rendetlenek, az ügyfelek máshová viszik azokat a megbízásokat. Ha minden törött, amit látnak, akkor azt hihetik, a mester nem ért a szakmájához. Ha minden javított, amit látnak, akkor pedig eltűnődhetnek azon, miért nem jött még értük senki.

Haskin műhelye – vagyis Tesali műhelye – megtalálta a tökéletes egyensúlyt.

Egyes polcokon dróttekercsek álltak – főleg vörösréz és ezüst, a mágia legjobb vezetői –, valamint fogaskerekekkel, ceruzákkal és rajzszögekkel teli üvegek, továbbá nagy papírfecnikupacok, amelyeket félkész varázslatok lefirkált vázlatai borítottak. Akadt itt mindenféle, aminek a lány szerint egy javítóműhelyben valószínűleg lennie kellett. Igazság szerint a fogaskerekeket, a papírfecniket, a tekercseket mind csak a látszat kedvéért pakolta ki. Díszletként szolgáltak, hogy megnyugodjon a közönség. Egy kis szemfényvesztés, hogy elterelje a figyelmüket az igazságról.

Tesnek ezekre semmi szüksége nem volt ahhoz, hogy megjavítson egy kis elromlott mágiát.

Ahhoz bőven elégnek bizonyult a szeme is.

A szeme, amely valamilyen oknál fogva nemcsak formákban és színekben látta a világot, hanem szálakban is.

Akárhová nézett, azok ott voltak.

Egy fénylő szalag kanyargott a teája vizében. Tucatnyi futott keresztül az asztala fáján. Száz finom fonál fonódott keresztül a baglya csontjain. Minden és mindenki körül forogtak és csavarodtak a levegőben. Egyesek tompán fénylettek, mások erősen. Egyesek egy szálból álltak, mások összesodort rostokból; egyesek lebegtek, akár egy tollpihe, mások úgy áramlottak, akár egy folyó. Szédítő forgatagot alkottak.

Tes azonban nem csak látta a hatalom szálait. Meg is tudta érinteni őket. Megpendíthette bármelyiket, mintha az egy hangszer húrja lenne, nem a világ szövetének egy része. Megkereshette egy elromlott bűbáj két végét, hogy kövesse a mágia rojtos szálait, és befoltozza, ami felfeslett.

Nem beszélte a bűvölések nyelvét; nem volt rá szüksége. Ő magának a mágiának a nyelvét ismerte. Tudta, hogy ez ritka ajándék, és azt is tudta, mit meg nem tennének az emberek azért, hogy rátehessék a kezüket a ritkaságokra, úgyhogy pontosan ezért tartotta fenn a műhely látszatát.

Vares csattogtatta a csőrét, és csapkodott párat tollatlan szárnyaival. A lány rápillantott a kis bagolyra, aki visszanézett rá, majd az üvegen túli, sötétedő utcák felé fordította a fejét.

– Még nem – felelte Tes, és kiitta a teáját. Jobb lesz, ha vár egy kicsit, hátha jön még valaki. Egy efféle műhelybe másmilyen kuncsaftok érkeztek, miután leszállt az éjszaka.

Tes benyúlt a pult alá, előhúzott egy zsákvászon csomagot, és kihajtotta, felfedve egy kardot, aztán újra megfogta a szűkítőt. Az úgy nézett ki, mint egy szemüveg, habár a működésének lényegét nem a lencse, hanem a vastag, fekete keret adta, amelynek a széle oldalt hosszabb volt, mint a lovak szemellenzője. És pontosan úgy is működött: kitakarta a helyiség többi részét, leszűkítette Tes világát, így abban csak a pult létezett, meg a rajta fekvő kard.

A lány a szeme elé helyezte a szűkítőt.

– Látod ezt? – kérdezte Varestől, az acélra mutatva. A lapos oldalába eredetileg varázslatot véstek, de egy része harc közben lekopott, így a korábban törhetetlen pengéből gyenge fémdarab lett. Tes úgy látta, a fegyver körüli mágia rostjai hasonlóan kirojtosodtak. – A varázslatok olyanok, mint az emberi test – magyarázta. – Bemerevednek és elromlanak a használattól vagy az elhanyagoltságtól. Ha rosszul illesztenek helyre egy csontot, a páciens lehet, hogy sántítani fog. Ha rosszul helyeznek vissza egy bűbájt, az széthasadozhat, szilánkokra törhet, vagy még rosszabb történhet vele.

Ezeket a leckéket a saját kárán tanulta meg.

Tes behajlította az ujjait, és végigsimította őket az acél felett a levegőben.

– Egy varázslat két helyen létezik – folytatta. – A fémen, illetve a mágiában.

Egy másik szerelő egyszerűen újra belevésné a kardba a bűbájt. De a fém csak újra meg újra megsérülne. Nem, jobb lesz, ha fogja a bűbájt, és magába a mágiába fonja bele. Így nem számít, mi lesz az acélon lévő szigillumokkal, a varázslat kitart majd.

Óvatosan belenyúlt a mágia hálójába, és elkezdte összeforrasztani a fonalakat, összehúzni szétfeslett végeiket, apró csomókat kötve rájuk, amelyek aztán lehullottak, sima és sértetlen szalagokat hagyva maguk után. Annyira beletemetkezett a munkába, hogy nem hallotta, amikor kinyílt a műhely ajtaja.

Nem vette észre, addig nem, amíg Vares fel nem kapta a fejét, riadtan csattogtatva a csőrét.

Tes felnézett; a kezét még mindig nem emelte ki a bűbájból.

A szűkítő miatt csak tenyérnyi területet látott, úgyhogy beletelt pár pillanatba, mire megtalálta az ügyfelet. A férfi megtermett volt, kemény arcvonásokkal, és olyan orral, amit nemegyszer eltörtek, ám Tes figyelme, mint mindig, most is az őt körülvevő mágiára összpontosult. Pontosabban annak hiányára. Nem gyakran látott olyat, akiben egy csepp hatalom sem rejtőzött, és a fonalak tökéletes hiánya sötét folttá tette őt a helyiségben.

– Haskint keresem – mordult a férfi, ahogy körbenézett a helyiségben.

Tes óvatosan visszahúzta az ujjait, majd levette a szemüveget, és visszalibbentette a kardra a zsákvásznat.

– Elfoglalt – jelentette ki, a műhely hátulja felé biccentve, mintha ott lenne a mestere. – De én segíthetek.

A férfi végigmérte őt; a pillantásától Tes libabőrös lett. Csak kétféle pillantáshoz szokott: egyesek felbecsülték, mások hitetlenkedve nézték. Egyesek nőnek látták, mások lánynak. És bár mindkettőtől mintha egy mérlegre rakott, gabonával teli zsák lett volna, az utóbbit jobban utálta, mert azzal azt akarták elérni, hogy jelentéktelennek érezze magát. Ami azt illeti, néha sikerrel is jártak.

A férfi barátságtalan pillantása a kardra rebbent, amelynek markolata kilógott a vászon alól.

– Elég idős vagy egyáltalán ahhoz, hogy mágiát használj?

Tes mosolyt erőltetett az arcára. Még a foga is kivillant.

– Miért nem mutatja meg, hogy mit hozott?

A férfi felmordult, aztán benyúlt a kabátja zsebébe, előhúzva egy bőrbilincset, amit letett az asztalra. Tes pontosan tudta, mi az, pontosabban azt, hogy minek kellett volna lennie. Még akkor is tudta volna, ha nem pillantja meg a férfi bal csuklóját körülvevő, fekete billogot, ahogy letette a tárgyat az asztalára. Ez megmagyarázta a szálak hiányát, az őt körülvevő levegő sötétjét. Nem mágia nélkül született – egy korlátozóval jelölték meg, vagyis a korona úgy látta, meg kell szabadítani a hatalmától.

Tes felemelte a bilincset, és körbeforgatta.

Egy bűnöző a korlátozóknál nagyobb árat nem is fizethetett, a kivégzést leszámítva, aminél sokan szigorúbb büntetésnek tartották a mágiájuk nélküli életet. Természetesen tilos volt megkerülni a korlátozók hatalmát. Semlegesíteni a bűbájukat. De ez nem jelentette azt, hogy lehetetlen lett volna. Csak sokba került. Tes úgy tippelte, a bilincset semlegesítőként adták el neki. Kíváncsi volt, vajon tudta-e, hogy átverték, hogy a bilincs hibás, a varázslat csupán befejezetlen, levegőben lógó, esetlen gubanc. Nem úgy tervezték, hogy működjön is.

De működhetett.

– Na? – kérdezte türelmetlenül a férfi.

A lány kettejük között tartotta a bilincset.

– Mondja csak, ez óra, zár vagy dísztárgy?

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Kers? Nem, ez egy…

– Ez a műhely – magyarázta Tes – arra kapott engedélyt, hogy órákat, zárakat vagy dísztárgyakat javítson.

A férfi látványosan ránézett a zsákvászon alól kikandikáló kardra.

– Nekem azt mond…

– Úgy nézem, ez óra lesz – vágott a szavába a lány.

A férfi rámeredt.

– De hiszen nem óra…? – A hangja felfelé ívelt a végén, mintha elbizonytalanodott volna. Tes felsóhajtott, aztán jelentőségteljes pillantást vetett rá. Az alak rendkívül lassan kapcsolt. – Ó! Igen. – A szeme előbb a bőrbilincsre rebbent, majd a halott bagolyra, ami eddig őt figyelte, de csak most tűnt fel neki, aztán vissza a pult túloldalán lévő, különös lányra. – Nos hát, ez egy óra.

– Kitűnő! – mondta Tes, ezzel kihúzott a pult alól egy dobozt, és beleejtette a tiltott tárgyat.

– Tehát Haskin meg tudja javítani?

– Hogyne! – válaszolta derűs mosollyal a lány. – Ő bármit meg tud javítani. – Letépett egy kis fekete jegyet, rajta a bolt szigillumával és egy aranyozott számmal. – Egy héten belül készen lesz.

Figyelte a távozó férfit, aki órákról motyogott, miközben becsukódott mögötte az ajtó. Tes eltűnődött, vajon mit tett, hogy elnyerje azt a korlátozót, de még idejében észbe kapott. A kíváncsiság még egy átoknál is veszélyesebb. A túlélés érdekében nem kérdezősködhetett.

Már elég későre járt, a műhely ajtaja előtti járókelők áradata megritkult, ahogy a shal lakói sötétebb elfoglaltságok felé fordították a figyelmüket. A shalnak rossz volt a hírneve, és kétségkívül durva hely is lehetett. A tavernák azoknak az igényeit elégítették ki, akik inkább nem kereszteznék a korona útját; a boltokban forgó pénz jó részét valaki más zsebéből lopták; és a lakók inkább elfordultak, ha sírást vagy küzdelem hangját hallották, ahelyett, hogy sietve közbeavatkoztak volna. Ám az emberek Haskin műhelyére támaszkodtak, hogy segítsen a javításban és az orgazdaságban, és ne kérdezősködjön. Azt pedig mindenki tudta, hogy a lány az ő tanonca, úgyhogy Tes biztonságban érezte magát – legalábbis annyira, amennyire bárki is tehette errefelé.

Eltette a befejezetlen kardot, kiitta a teája maradékát, aztán nekilátott, hogy bezárja a boltot.

Az ajtó felé félúton megérkezett a fejfájás.

Tes tudta, hogy csak idő kérdése, mire befészkeli magát a koponyájába, megnehezítve a látást, a gondolkodást, az alváson kívül bármit. A fájdalom már nem érte meglepetésként, de ettől az még ugyanolyan tolvaj maradt. Beosont a szeme mögé. Felforgatott mindent.

– Avenoche, Haskin – motyogta az üres műhelynek, egy kézzel kihalászva a napi bevételt a fiókból, a másikkal felmarkolva Varest. Elsétált a polcok mellett, majd át a nehéz függönyön az épület hátsó részébe. Ott rendezte be magának a fészkét: az egyik sarokban kapott helyet a konyha, a galérián pedig az ágya.

Lerúgta a cipőjét, a pénzt pedig egy fémdobozba ejtette a tűzhely mögött, mielőtt megmelegített volna egy tál levest. Várakozás közben kibontotta fejére tornyozott haját, de az nem omlott a vállára, inkább mogyoróbarna tincsek felhőjeként vette körbe őt. Tes megrázta a fejét, mire egy ceruza hullott az asztalra. Nem is emlékezett rá, hogy a hajába tűzte. Vares odahajolt, hogy csipkedje a botot, míg a lány evett, kenyérszeletekkel itatva fel a levest.

Ha akkor bárki is látta volna, könnyen megállapíthatta volna, hogy a tanonc még fiatal. Csontos könyöke, a székre hajtogatott, hegyes térde, a kerek arca miatt. Na meg amiatt, ahogy a szájába lapátolta a levest, míg egyoldalú beszélgetést folytatott a halott bagollyal, átbeszélve azt, hogyan fejezi majd be a semlegesítőt, amíg a fejfájás fel nem erősödött, és ő felsóhajtott, a szeméhez nyomva a tenyerét. A fény szellemképeket hozott létre a szemhéja belsején. Tesben csak ilyenkor támadt honvágy. Csak ilyenkor hiányzott neki édesanyja hűvös érintése a homlokán, a dagály fehérzaja, és a gyógyírt jelentő sós levegő.

Az üres tállal együtt eltolta magától ezt a vágyat is, aztán felmászott a létrán a kis galériára, és letette Varest egy összetákolt polcra. Elhúzta a függönyt, sötétbe borítva a kis vackot – ennél sötétebbet nem tudott előállítani, figyelembe véve a bőre fölött lebegő, valamint a kicsiny baglyot és a mellette lévő zenedobozt átható fonalak ragyogását. A zenedoboz alakja egy szirtre emlékeztetett, kicsiny fémhullámok törtek meg a fénylő sziklákon. Tes meghúzott egy kék szálat, beindítva a zenedobozt. A galériát lágy zúgás töltötte meg, a tenger lélegzethez hasonló ritmusa.

– Vas ir, Vares – suttogta, ahogy vastag kendőt kötött a szemére, eltüntetve az utolsó fénypontokat is, majd összekuporodott a Haskin műhelyében álló kis ágyon, és hagyta, hogy a hullámok hangja az álmok mélyére merítse.

II

A kereskedő fia az Aranyozott Halban ült, és úgy tett, mintha kalózokról olvasna.

Csak színlelt, mert túl kevés fény jutott be, és egyébként is, aligha várhatták el tőle, hogy az előtte fekvő könyvre összpontosítson – amit már kívülről fújt –, esetleg a félig megivott pint sörre – amit túl keserűnek és túl sűrűnek talált –, vagy bármi másra a várakozáson kívül.

Igazság szerint a fiatalember nem egészen tudta, hogy kire vagy mire várt – csak annyiban lehetett biztos, hogy itt kell ülnie és várnia, és az majd megtalálja őt. Ez hitbéli cselekedet volt – nem az első, és kétségtelenül nem az utolsó, amit kérnek majd tőle.

Ő azonban készen állt.

Két lába között, az asztal árnyékába rejtve, egy kis tarisznya pihent a földön, mélyen a fejébe pedig egy fekete sapkát húzott. Egy olyan asztalt választott, ami a fal mellett állt, aminek most neki is vetette a hátát. Valahányszor kitárult a taverna ajtaja, ő felnézett, gondosan ügyelve rá, nehogy túl feltűnő legyen – mindig csak a pillantását emelte fel, sosem a teljes fejét; ezt a módszert egy könyvből tanulta.

A kereskedő fia nem sok tapasztalattal bírt, de egészséges mennyiségű könyvön nevelkedett. Nem történetíráson vagy mágikus útmutatókon, habár a tanárai azokat is elolvastatták vele. Nem, az igazi dolgokat a regényekből tanulta. Kéjencek és zsiványok, nemesek és tolvajok, ám leginkább hősök káprázatos történeteiből.

A kedvence az Olik legendái című történet volt, egy nincstelen árváról, akiből a világ legnagyszerűbb mágusa/tengerésze/kémje lesz. A harmadik részben rájön, hogy valójában ostra vérből származik, és tárt karokkal üdvözlik az udvarban, csak hogy kiderüljön: a nemesek mind velejükig romlottak, rosszabbak, mint a csirkefogók, akikkel a tengeren szokott szembenézni.

A negyedik könyvben – a kereskedő fia szerint az sikerült a legjobban – a hős Olik találkozik Verával, egy gyönyörű nővel, akit túszul ejtettek egy kalózhajón, legalábbis ezt hiszi, de aztán rájön, hogy valójában a nő a kapitány, és ezzel az egésszel csak el akarták fogni őt, hogy eladják annak, aki a legtöbbet ígérné érte. Olik elmenekül, és utána Vera lesz a legnagyobb ellensége, bár igazán sosem ér fel vele, hiszen Olik a hős.

A kereskedő fia csak úgy falta ezeket a történeteket – mohón itta a részleteket, tömte magába a rejtélyeket, a mágiát, a veszélyt. Annyit olvasta már őket, hogy a tinta kifakult, és a könyvek gerince megrepedt, a papír széle pedig megsárgult a sok lapozgatástól, vagy mert sietősen zsebre vágta a kötetet, valahányszor az apja a dokkokra ment, hogy ellenőrizze a munkáját.

Az apja, aki sehogyan sem értette vagy érthette meg őt.

Az apja, aki úgy gondolta, szörnyű hibát követ el.

A taverna ajtaja kinyílt, a kereskedő fia pedig megfeszült, ahogy két férfi csámborgott be. Nem néztek körbe, nem vették észre őt, sem a fekete sapkát, amit viselnie kellett. Ő mégis figyelte, ahogy átvágnak a helyiségen egy túloldalon álló asztalhoz, leintik a csapost, és elhelyezkednek. A fiú még csak pár hete érkezett Londonba, és mindent nagyon újnak talált, az akcentusoktól – ezeket élesebbnek találta, mint amiket felnőve megismert – a gesztusokig, a ruhákig és a jelenlegi divatig, amely szerint az emberek rétegesen öltözködtek, hogy az időjárástól vagy a társaságtól függően hámozhassák le magukról a ruhadarabokat.

Az ifjú a férfiak arcát fürkészte. Szélmágusnak született, de azok gyakoriak voltak. Rendelkezett egy második, értékesebb készséggel: jó szeme volt a részletekhez, és ezzel kifejezetten ügyesen ki tudta szúrni a hazugságokat. Az apja értékelte a tehetségét, mert jól jött, amikor a rakományukról kérdezte a tengerészeket, például hogy miként veszett el egy láda, vagy miért hiúsult meg egy adásvétel, esetleg miért tűnt el útközben valami.

Nem is sejtette, miért vagy hogyan tudta ilyen gyorsan elemezni az emberek vonásait. A szemek közti feszültséget, a hirtelen összeszorított fogsort, a tucatnyi apró rándulást és mozdulatot, ami az arckifejezéseiket alkotta. Ennek saját nyelve volt. És a kereskedő fia mindig is értette.

Most visszafordult az asztalon fekvő könyvhöz, és megpróbált összpontosítani a szavakra, amelyeket már százszor elolvasott, de a szeme értelmezés nélkül siklott végig az oldalon.

Rázta a lábát az asztal alatt.

Helyezkedett a székében, és felszisszent – a derekán még mindig sajgott a bőre a billog miatt, ami a választott útjához kötötte őt. Ha figyelt rá, érezte a vonalait, az ujjszerű, szétterülő küllőket, amelyek a tenyérből indultak ki. A kéz a haladás szimbóluma, a változásé, az…

Árulásé.

A kereskedő ezt a szót kiáltotta, ahogy követte a fiát a házon keresztül.

– Csak azért nevezed így – vetette ellen az ifjú –, mert nem érted.

– Ó, nagyon is értem! – csattant fel vörösödő arccal a kereskedő. – Értem, hogy a fiam egy gyerek. Értem, hogy Rhy Maresh bátor herceg volt, és most vitéz király. Hét éve uralkodik, és ez idő alatt elkerülte Veskkel a háborút, új kereskedelmi útvonalakat nyitott; útvonalakat, amelyek nekünk segítenek, és…

– …és ezek közül semmi sem változtatja meg a tényt, hogy a birodalom mágiája hanyatlóban van.

A kereskedő ingerülten széttárta a karját.

– Ez csupán szóbeszéd!

– Nem az – felelte a fiú, megigazítva a vállán a tarisznyát. Már becsomagolt, mert aznap indul egy hajó Londonba, és ő rajta lesz. – Kell Maresh óta, negyed évszázada nem bukkant fel új antari. Kevesebb mágusban mutatkozik meg a több elem iránti érzék, és még többen születnek, akikből teljesen hiányzik is. A barátom unokahúga…

– Ó, a barátod unokahúga…! – gúnyolta a kereskedő, de a fia nem tágított.

– Ő most hétéves, egy hónappal azután született, hogy a királyodat megkoronázták. Nincs hatalma. Egy másik barátomnak van egy unokatestvére, aki alig egy évvel később született, és ugyanilyen. Egy másiknak meg egy fia.

A kereskedő a fejét ingatta.

– Mindig léteztek olyanok, akiknek nincs…

– De nem ennyien, és nem ennyire egymás után. Ez figyelmeztetés. Elszámolás. Valami elromlott a világban. Már egy ideje. Betegség terjed Arnesban. Rothad a birodalom szíve. Ha nem hasítjuk ki, nem gyógyulhatunk meg. Ez apró áldozat a nagyobb jó érdekében.

– Apróbb áldozat? Meg akarod ölni a királyt!

A kereskedő fiának összerándult az arca.

– Nem. – Megrázta a fejét. – Nem, ösztönözni fogjuk az embereket, és felerősítjük a hangjukat. És ha a király olyan nemes, amilyennek mondja magát, akkor meg fogja érteni, hogy ha tényleg a királysága javát akarja, akkor félre fog állni…

– Ha azt hiszed, ennek vérontás nélkül vége lesz, akkor áruló vagy, és ostoba.

A kereskedő fia már fordult, hogy elinduljon, és most először az apja odanyúlt, és elkapta a karját. A helyén tartotta.

– Fel kéne jelentenem téged.

Düh izzott a szemében, és egy pillanatra a fia azt hitte, erőszakhoz folyamodik majd. Riadalom burjánzott el a bordái alatt, de állta az idősebb férfi pillantását.

– Kövesd azt, amit a szíved diktál – mondta. – Én is ezt teszem.

Az apja úgy nézett rá, mintha idegen lenne.

– Ki beszélte tele ezzel a fejedet?

– Senki.

Ez persze nem volt igaz.

Végső soron a legtöbb ötlet érkezett valahonnan. Vagy valakitől.

Ez a nőtől jött.

Sötét haja mintha felfalta volna a fényt. A kereskedő fia legelőször ezt vette észre. Éjfekete volt, a bőrét pedig sötétbarnává tette a tengeren töltött élet. A szeme ugyanilyen árnyalatban csillogott, benne aranyló pöttyökkel, habár a fiú csak később került olyan közel, hogy lássa ezeket. Ő épp a dokkokon vette számba a rakományt, amikor a nő megérkezett, és szinte pengeként hasította keresztül a napja unalmát.

Az egyik pillanatban még egy vég ezüstcsipkét tartott a nap felé, a következőben már ott állt ő, a mintán keresztül nézett rá, és hamarosan már együtt forgatták a végeket, aztán megfeledkeztek a szövetekről, és a nő felvezette a fiút a hajója rámpáján, nevetve, de nem olyan finom, szélcsengőhöz hasonlatosan, mint a fiú korabeli lányok, hanem nyersen, vadul. Bemásztak a meleg, sötét raktérbe, a fiú pedig elkezdte kigombolni a nő ingét, és bizonyára akkor látta meg a billogot, ami mintha árnyékot vetett volna a nő bordáira, mintha egy szeretője megragadta volna ott, hogy beleégesse a kéznyomát a bőrébe. De csak később, amikor kipirulva és boldogan feküdtek, akkor érintette a saját tenyerét és ujjait a jelhez, és kérdezett rá arra, hogy mi az.

És a sötét raktérben a nő elmondta neki. Mesélt a mozgalomról, ami elkezdődött, és hogy milyen gyorsan és erőssé fejlődött. Azt mondta, a Kéz fogja majd a világ gyengeségét, és helyrehozza.

– A Kéz birtokolja a súlyt, ami kiegyenlíti a mérleget – magyarázta, miközben a fiú csupasz bőrét simogatta. – A Kéz fogja a tőrt, ami utat vág a változásnak.

A fiú úgy falta a szavait, mint a legjobb regények oldalait. Ez azonban jobban tetszett neki. Mert igazi volt. Egy kaland, amibe beszállhatott; lehetőség arra, hogy hős legyen.

Aznap este elvitorlázott volna a nővel, de mire visszatért a dokkokra, a hajó már eltűnt. Nem mintha végső soron számított volna.

Nem jelentett neki annyit a nő, mint Oliknak Vera, ettől függetlenül katalizátorként működött, olyasvalamiként, ami a célja felé tereli a hőst.

– Tudom, hogy nem érted – mondta az apjának a fiú. – De a mérleg kibillent az egyensúlyból, és valakinek helyre kell hoznia.

A kereskedő még mindig a karját markolta, válaszok után kutatott az arcán, még ha nem is állt készen rá, hogy hallja azokat.

– De miért kell pont neked csinálnod?

Erre számtalan okom van, gondolta a kereskedő fia.

Mert huszonhárom éve született, és még semmi jelentőset nem vitt végbe. Mert esténként álmatlanul feküdt, és egy kaland után vágyakozott. Mert esélyt akart kapni arra, hogy számítson, hogy változást érjen el a világban – és most jött el erre a lehetősége.

De tudta, hogy ebből semmit sem mondhat ki, az apjának nem, úgyhogy egyszerűen csak belenézett a szemébe, és így szólt:

– Mert megtehetem.

A kereskedő közelebb húzta, és reszkető kezébe fogta az arcát. Ilyen közelről jól látta, hogy könnyek csillogtak a szemében. Valami ettől megcsúszott és elgyengült a lelkében. Lassan bekúsztak a kétségek.

Az apja viszont megszólalt.

– Akkor bolond vagy, és meg fogsz halni.

A fiú megtántorodott, mintha megütötték volna. Olvasott a kereskedő arcának vonalaiban, és tudta, hogy a férfi elhitte a saját szavait. Ekkor értette meg, hogy őt soha nem lesz képes meggyőzni az ellenkezőjéről.

Újra eszébe jutott, amit a nő mondott neki abban a sötét raktérben.

Egyesek nem veszik észre a változás szükségét, amíg az meg nem történik.

Megacélozta magát, ahogy az eltökéltségét is.

– Tévedsz – mondta halkan. – És ezt bebizonyítom neked.

Ezzel a kereskedő fia kivonta magát az apja kezéből, és kisétált. Ezúttal senki sem állta útját.

Ez egy hónappal ezelőtt történt.

Egy hónap kevés idő, mégis rengeteg minden megváltozott. Viselte a billogot, és most megkapta a küldetést.

Ekkor lendületesen kinyílt az Aranyozott Hal ajtaja, és besétált egy férfi. A pillantása végigpásztázta az asztalokat, mielőtt megállapodott volna a kereskedő fián.

Mosolyra húzódott a szája, mintha régi barátok lettek volna, és még ha valaki másra nézett volna, a kereskedő fia akkor is tudná, hogy az csak hazugság.

– Hát itt vagy! – harsogta az idegen, ahogy odasétált az asztalhoz. Járása egy tengerészé, tartása egy őré. – Bocs, hogy késtem.

– Semmi baj – felelte a fiú, miközben elárasztotta az idegesség, amit félig az izgatottság, félig a félelem okozott. A férfinál nem látott tarisznyát, és nem valaki mással kellett volna érkeznie? Mielőtt még mondhatott volna valamit, az idegen vígan közbeszólt:

– Akkor gyere! A hajó már a dokknál vár.

A fiú eltette a hátsó zsebébe a könyvet, felállt, ledobott pár érmét az asztalra, és legurította a söre maradékát, ugyanis megfeledkezett róla, hogy azért hagyta megmelegedni, mert szörnyen keserűnek és sűrűnek találta. Az ital most megkapaszkodott a torka két oldalában, ahelyett, hogy lecsúszott volna. A fiú megpróbálta megállni a köhögést. Nem jött össze. Mosolyt erőltetett az arcára, bár azt a férfi nem látta, mert már az ajtó felé fordult.

Amint kiértek, a másik férfi arcáról azonnal leolvadt a jókedv. A mosoly helyére valami szigorú és élettelen kúszott.

A kereskedő fiának eszébe jutott, hogy igazából nem is tudta a küldetésük természetét. Úgyhogy rákérdezett, mert feltételezte, hogy a másik férfi figyelmen kívül hagyja majd, vagy nagyon igyekezni fog virágnyelven beszélni. Nem tette.

– Megfújunk valamit egy hajóról.

A fiú tudta, hogy a megfújni igazából lopást jelent.

Még sosem lopott el semmit, és a másik férfi válasza csak még több kérdést szült. Mit? Melyik hajóról? Nyitotta a száját, hogy megkérdezze, de a torkán akadtak a szavak, mint a sör, ahogy elhaladtak a királyi őrség két tagja mellett. A kereskedő fia a láttukra megfeszült, pedig nem követett el semmit, egyelőre nem, leszámítva a ruhája alatt csempészett jelet.

Ami bizony nem elhanyagolható.

Árulás, visszhangozta a fejében az apja hangja.

De aztán a másik férfi intett a katonáknak, mintha ismerte volna őket, azok pedig biccentettek neki, a kereskedő fia pedig eltöprengett, vajon tudják-e az igazságot, vagy a lázadás egyszerűen ennyire jól el tudott rejtőzni az emberek orra előtt.

Az Aranyozott Hal alig egy hajóhossznyira esett London kikötőjétől, úgyhogy nem kellett sokat menniük, mire elértek egy keskeny, névtelen csónakhoz. Elég könnyűnek tűnt, hogy egyetlen, hozzá hasonló szélmágus elvezesse – lapos aljú szkiff, az a fajta, amit rövid, gyors utakra használtak, ahol a sebesség többet ért a kényelemnél.

A fiú követte a férfit a rövid rámpán át a fedélzetre. Ugyanolyan hangosan zakatolt a szíve, mint amilyen hangosnak a lépteik tűntek a fán. Ez a pillanat létfontosságúnak tűnt, mágiától és ómenektől terhesnek.

A kereskedő fia elmosolyodott, és csípőre tette a kezét.

Ha egy könyv karaktere lenne, így kezdődne a története. Egy nap talán meg is írja majd.

Mögöttük valaki megköszörülte a torkát, mire a fiú odafordult, és ott talált egy második férfit, egy inas alakot, aki még csak nem is vesződött vele, hogy úgy tegyen, mintha felismerte volna.

– Nos – szólt ez a második férfi, gyorsan végigmérve a kereskedő fiát. A fiú várta, hogy folytassa, ám amikor nem tette, felé nyújtotta a kezét, és már épp bemutatkozott volna, már a nyelve hegyén volt a szó, csakhogy az első férfi megrázta a fejét. A második közelebb lépett, megbökte a mellkasát, és azt mondta: – Csak semmi név.

A kereskedő fia elhúzta a száját. Olik mindig bemutatkozott.

– Minek hívjuk akkor egymást?

A másik kettő vállat vont, mintha ez nem lett volna lényeges részlet.

– Hárman vagyunk – közölte az, aki elhozta az Aranyozott Halból.

– Ó, el tudsz számolni odáig? – kérdezte fanyarul a másik. – Ő az első. Én vagyok a második. Gondolom, így te leszel a harmadik.

A kereskedő fia elfintorodott. De persze, emlékeztette magát, a számok gyakran szimbolikus jelentéssel bírtak. Az általa olvasott történetekben a dolgok gyakran hármasával érkeztek, akkor pedig mindig a harmadik számított. Ugyanez igaz lehet az emberekre is.

Így aztán, ahogy hamarosan levetették a köteleket, a csónak pedig sodródni kezdett a karmazsinvörös áramlatban, és elkanyarodott, maga mögött hagyva a királyi palotát, a kereskedő fia – avagy a harmadik férfi – elmosolyodott, mert tudta, a feje búbjától a csizmája talpáig, hogy ő lesz ennek a történetnek a hőse.

És már alig várta.

III

Alucard Emery hozzászokott, hogy utánafordulnak.

Szerette azt gondolni, hogy ez fess külseje – napszítta haja, viharkék szeme, meleg árnyalatú, barna bőre – vagy talán páratlan ízlése miatt lehetett: mindig jó érzékkel választott a remekbe szabott ruhák és néha az ékkövek közül, habár már nem csillogott zafír a szemöldöke fölött. Persze elképzelhető, hogy ez a hírneve miatt lehetett. Nemesi születésű, a szakmáját tekintve privatér, a hírhedt Éjsudár egykori kapitánya, az utolsó Essen Tasch veretlen bajnoka (azóta nem rendeztek újabb viadalt, hogy Vesk a legutóbbin orgyilkost küldött a királyné ellen, és végzett vele), az Áradat túlélője, és a király hitvese.

Ezek közül bármelyik érdekessé tette volna.

Együtt viszont hírhedtté változtatták.

És mégis, azon az estén, ahogy átbaktatott a Selyemszálon, senki sem fordult felé, és egy pillantás sem időzött el rajta. Az örömkertben pirított cukor és friss liliomok illata szállt, ami szétterjedt a folyosókon, és feljutott a lépcsőkön, füstként kanyarogva a vendégek között. Impozáns intézmény volt, elég közel az Isle-hoz, hogy a folyó vörös fénye megfesse a déli oldal ablakait, emellett azokról a fehér szalagokról nevezték el, amelyeket a házigazdák viseltek a csuklójukon, megkülönböztetve őket a kuncsaftoktól. És mint minden elegánsabb bordélyház, ennek a lakói is kifejezetten jól értettek az észre-nem-vétel művészetéhez. Lehetett számítani a házigazdák tapintatára, és ha bármelyik ügyfél ismerte volna őt – márpedig bizonyára ismerték –, szorult beléjük annyi jó ízlés, hogy nem bámulták meg, vagy ami még rosszabb, nem rendeztek je…

– Alucard Emery!

Összerezzent a hangerő hallatán, és az arcátlanság miatt, hogy a nevén merték szólítani, majd odafordult a fiatalemberhez, aki bizonytalan léptekkel tartott felé, és úgy tűnt, már jó párszor a pohara fenekére nézett. Az ifjú körül egyetlen kék szál tekergett a levegőben, habár azt csak Alucard látta. Finom selyembe öltözött, a gallérját nyitva hagyta, ami alól kivillant sima, napbarnított bőrének sávja. Aranyló haja kócos volt, a szeme pedig fekete. Nem az egyik szélétől a másikig, mint Kellé, hanem tökéletes tintacsepp, amely a fehérje közepén gyűlt össze, és elnyelte a pupillát; utóbbiról Alucard nem tudta megállapítani, vajon apró ponttá zsugorodott-e, vagy teljesen kitágult az élvezettől.

Az emlékei közé túrt, amíg elő nem állt egy névvel. Oren.

– Rosec úr! – mondta a tőle telhető legnagyobb szívélyességgel, mivel Oren egy nemesi ház fia volt.

– Hát emlékszik! – Oren úgy veregette vállon, mintha régi barátok lennének. Igazság szerint a Rosec család már rég északon élt, és ők ketten csupán egyszer találkoztak, öt évvel ezelőtt, a királyi esküvőn. Abban az időben Alucard elkényeztetett kölyöknek gondolta a fiút. Most már biztosan tudta, hogy az. Ó, Oren Rosec tagadhatatlanul jóképű volt. A hatást azonban beárnyékolta a tény, hogy ezt nyilvánvalóan ő is tudta magáról, ezért olyan gőggel viselkedett, ami lerontotta a külsejét, így Alucard szemében az arca végül olyan benyomást keltett, ami csak arra várt, hogy jól behúzzanak neki.

– Meglep, hogy ilyen délen Rosecet látok – mondta Alucard. – Hogy tetszik London?

– Igazán pompás – felelte egy hanyag vigyor és egy elviselhetetlen kacsintás kíséretében Oren. – Egészen otthonosnak találom.

– És a nővére? – kérdezte Alucard, miközben körbepillantott, abban a reményben, hogy megpillantja a házigazdáját, vele pedig a menekülési útvonalat.

– Ó, Hanara? – Oren legyintett. – Ő a birtokon maradt. Végső soron ő volt a legidősebb.

Alucard figyelme megakadt ezen. Volt. De mielőtt még rákérdezhetett volna, Oren odahajolt, túlságosan is közel, és azt mondta, túlságosan is hangosan:

– Engem viszont meglep, hogy magát itt látom, Emery úr, és nem a király oldalán.

Alucard szája erőltetett mosolyra húzódott.

– Legjobb tudomásom szerint nem láncoltak a koronához. Így aztán azzal szórakoztatom magam, amivel csak akarom.

Oren felnevetett.

– Nem hibáztatom – mondta, és az ujjai megszorították Alucard karját. – Végső soron a király ágya manapság rendkívül zsúfolt lehet.

Alucard a fogát csikorgatta, és eltűnődött, mit felelt volna erre, ha Oren nem látott volna meg hirtelen a terem másik végében egy házigazdát, akit a kedvére valónak talált.

– Ha megbocsát – mondta a fiatalabb nemes, és máris arrafelé indult.

– Örömmel – motyogta Alucard, mert tényleg örült, hogy a másik otthagyta.

Ekkor egy pántlikás kéz pihent meg a vállán, Alucard pedig arrafelé fordult, és szembe találta magát egy fehér ruhás nővel, habár ez a kifejezés sem a nőt, sem a ruháját nem írja le megfelelően. Káprázatos teremtés volt, hosszú végtagokkal és sápadt bőrrel áldották meg, hamvasszőke haját a feje tetejére rendezték, és tucatnyi hosszú ezüsttű tartotta a helyén, amelyek végét tövisszerűvé faragták. A ruhája egyetlen darab fehér selyemből állt, amit úgy tekertek körbe a testén, akár csomagra a szalagot, itt-ott összehúzva, amíg minden lényeges ív nem lett kellően részletes.

Őt a legtöbben a Fehér Rózsaként ismerték.

Páran azt is tudták, hogy ő a Selyemszál tulajdonosa, amellett pedig a legkívánatosabb házigazdája.

Alucard Ciaraként ismerte.

– Emery úr – búgta a nő ruhájához hasonlatosan selymes hangon. – Rég nem járt erre.

Beszéd közben kissé felmelegedett körülötte a levegő, és a férfi tudta, hogy ezt csak a mágiája tette – látta a bőrén táncoló, sárga szálait –, ennek ellenére elpirult, és érezte, hogy felé hajol, mint napraforgó a nap felé.

– Ez igaz – mondta, és megfogta Ciara kezét, hogy az ajkához emelje a kézfejét. – Mégis kétlem, hogy az ágya valaha is kihűl.

A nő vállat vont.

– Minden test meleg, de csak kevés olyan akad, aki igazán lángra lobbantotta volna a lepedőmet.

Alucard elfojtott egy nevetést, ahogy a nő átvezette a szalonon a pulthoz, amelynek márványfelszíne szalagként kanyargott a helyiségben. Ciara az egyik tökéletes körmével megkocogtatta a pultot, mire hamarosan két rövid kristálypohár termett előttük, bennük borostyánszínű folyadékkal. Megfogták a poharakat – a bordélyház így pecsételte meg a kuncsaft és az általa választott házigazda közti alkut.

– Vas ir – mondta a nő arnesiul.

– Glad’och – felelte Alucard veskiül.

Árnyék futott át Ciara arcán – pillanatnyi sötét felhő –, mielőtt koccintott volna a férfival, és aztán kiitta a poharát. Alucard követte a példáját. Az alkoholnak napfényes és cukros íze volt, ő viszont tudta, hogy egy gyanútlan ügyfél ettől úgy érezhette magát, mintha a szárazföldön aludt volna el, csak hogy a tengeren ébredjen. Szerencsére az Éjsudár kapitányaként töltött évek biztos lábbal, és nagyon magas alkoholtűrő képességgel ruházták fel.

Egyik kezébe fogta az üres poharakat, majd hagyta, hogy a nő a másiknál fogva felvezesse a lépcsőn, végig egy folyosón, és be egy olyan szobába, amiben nem annyira a bordélyház óvatos parfümje terjengett, mint inkább az éjszakai erdő illata. A vadságé.

Az ajtó szinte még be sem csukódott, és alig kattant a zár, a nő máris a fal felé terelte Alucard-t, játékos csókokat nyomva a kulcscsontjára.

– Ciara – szólt nyájasan a férfi, aztán amikor a nő nem húzódott el, határozottabban megismételte. – Ciara.

A nő lebiggyesztette az ajkát.

– Te tényleg unalmas vagy – jelentette ki, Alucard mellkasának kocogtatva a körmeit. – Még mindig egyedül a királyé a szíved?

Alucard elmosolyodott.

– Igen.

– Milyen kár! – vonult vissza a nő. Eközben meghúzta a teste köré tekert fehér selyem végét, mire az kibomlott, és lehullott róla. Ciara ott állt meztelenül, egész teste úgy csillogott, akár a holdfény, Alucard figyelmét azonban kevésbé a domborulatai kötötték le, mint inkább a hegei. Ezüst futott a nyaka alatti gödröcskében, a mellei körül, a könyökhajlatában, a csuklója belső oldalán. A Londonra hét évvel azelőtt lesújtó Áradat emlékei. Az átkozott mágiáé, ami kicsapott az Isle medréből.

Kevesen tudták, hogy a mágiának neve is volt: Osaron.

Osaron, Fekete London elpusztítója.

Osaron, a sötétség, ami istennek hitte magát.

Osaron, aki megrontott mindent és mindenkit, akihez csak hozzáért.

A legtöbben csupán azért maradtak életben, mert megadták magukat az akaratának. Azok, akik harcoltak, jórészt odavesztek, élve elégette őket az ereikben tomboló láz. Csak azon keveseken hagyott nyomot a küzdelem, akik nem vallottak kudarcot, akik birokra keltek a mágiával és a lázzal, és túlélték – ereiket ezüstbe vonta a perzselő átok.

Alucard odanyújtott Ciarának egy pazar, fehér köntöst, és a pillantása a saját kezére rebbent, az olvadt ezüstre, ami a csuklóját pettyezte.

Levetette pazar, kék kabátját, és átvetette egy széken, majd kigombolta a nyakánál a kapcsot; ennél jobban nem vetkőzött volna le. Érintetlenül hagyták az ágyat, mint mindig, és helyette a kis asztalkához fordultak, amelyen a raschtábla állt. Azt már előkészítették, a bábuk a hatoldalú táblán sorakoztak, az egyik oldalon a feketék, a másikon a fehérek. Három magasabb alak – a pap, a király és a királynő – tizenkét katonát vett körbe. Ciara egy bőkezű kuncsafttól kapta a játékot, aki éppenséggel előnyben részesítette, ha megismerhette a testét; a bábukat nem fából, hanem márványból faragták, és a kőben aranyló erezet kanyargott.

– Szabad? – kérdezte Alucard, az ablakpárkányon pihenő palack felé biccentve.

– Ez az éjszaka egy vagyonba kerül neked. Miért ne élvezhetnéd ki?

– Mindig élvezem – felelte a férfi, és mindkettejüknek öntött egy második pohárnyi aranyló likőrt. Felemelte a sajátját, és előásott az emlékei közül egy régi mondást. – Och ans, is farr…

– Elég! – csattant fel a nő, mintha bántotta volna a hang.

Alucard habozott. Tudta, hogy nem használja olyan folyékonyan a nyelvet, mint a király. Beszélte az arnesi köznyelvet és a főnemesi nyelvet, amit Lina Bard angolnak hívott, és más nyelveken is ismert jó pár mondást, épp eleget ahhoz, hogy tudja kezelni az udvari etikett finomságait. De a veski tudása mesterkélten és nyersen hangzott, mert a hajóján tanulta, egy tengerésztől. Ugyanakkor nem hitte, hogy a kiejtése zavarta volna Ciarát.

– Tudod – mondta –, nem olyan rossz, ha az ember egynél több helyről származik.

– Rossz az – vetette ellen a nő –, ha azok a helyek háborúban állnak.

Alucard felvonta a szemöldökét.

– Fogalmam sem volt, hogy ez a helyzet – mondta, míg helyet foglalt. – Tudsz valamit, amit én nem?

– Lefogadom, hogy sok mindent tudok. – Ciara olyan mozdulattal helyezkedett el a szemközti széken, mintha ő maga is folyékony lenne. – De mindketten tudjuk, hogy Arnes és Vesk két egymás torkát mardosó farkas. Csak idő kérdése, hogy az egyikük vért is ontson.

Persze egyikük máris ontott vért.

Hét évvel ezelőtt Vesk két örököse megérkezett a palotába, látszólag azért, hogy az Essen Tascht ünnepeljék, és megszilárdítsák a birodalmak közti kötelékeket. De saját tervekkel érkeztek – tönkre akarták tenni a koronát, és el akarták hinteni a háború magvát. Részben sikerrel is jártak, végeztek Rhy édesanyjával, Emirával. Rhyt is meg tudták volna ölni, már ha az még mindig lehetséges volna. Arnes csak azért nem küldött azonnali hadüzenetet, mert Osaron támadása közvetlenebb fenyegetést jelentett, azután pedig a veskiek megtagadták a botrányt okozó fiút és lányt. Sőt, nem átallották vezeklésként felajánlani a legfiatalabb örökösüket, Hokot, ám Rhy túl rövid idő alatt túl sok vért látott; egy másik herceg becsvágya miatt elvesztette az édesanyját; a palota ajtaja előtti sötétség megölte az apját; figyelte, ahogy az Áradat végigsöpör a fővárosán; és meg kellett küzdenie a sötétséggel, ami végzett egy egész világgal. Alig pár nap leforgása alatt megárvult és megkoronázták, és neki kellett új életet lehelnie Londonba. Ha pedig megtorlásra vágyott volna, akkor azért nem egy gyermek életét vette volna el.

Úgyhogy aminek a háború első kürtszavának kellett volna lennie, az ismét halk taktikázássá csendesedhetett.

Mégis, még hét évvel később is nagy maradt a feszültség, a diplomácia fátyla pedig vékony, akár a halotti lepel, ezért Alucard nem hibáztatta Ciarát, hogy jelentéktelennek állította be a származását, amikor a királyi palota árnyékában kereste a kenyerét. Talán jól is tette. Talán csak idő kérdése, hogy a háború így vagy úgy, de elérkezzen Londonba.

Kiitták a poharukat, elfoglalták a helyüket, és megkezdték a játékot.

Alucard három katonáját mozdította először, merészen indított.

A sancttal ellentétben a raschban sehogy sem lehetett csalni. A színtiszta stratégiáról szólt. Amikor egy játékos lesodorta a másik oldal egyik bábuját, akkor levehette a tábláról, vagy a sajátjává alakíthatta, attól függően, mit akart elérni a végén. Egyesek azért játszottak, hogy kizsigereljék az ellenfeleiket. Mások azért, hogy a szövetségesükké tegyék őket. Amíg a három legfőbb figura állt, volt esély a győzelemre.

– Anesh – mondta Alucard, miközben várta, hogy a nő is lépjen. – Jöttek manapság érdekes vendégek?

Ciara eltűnődött.

– Minden vendégem érdekes. – A papját a tábla végébe mozgatta, ahol biztonságban lesz. – Néha beszélnek álmukban.

– Igazán? – kérdezte Alucard, és lemondott a köréről.

A nő nála sokkal jobban játszotta a rascht, úgyhogy a legritkább esetben próbált csak győzni, helyette inkább arra keresett módot, hogy bosszantsa az ellenfelét.

– Pletykálnak – folytatta Ciara a következő lépése után – egy kalózflottáról Hal partjától nem messze. Állítólag majdnem akkora, mint a Lázadó Sereg.

– Vicces, az én kémeim szerint csak négy hajóból áll, és látszólag azt sem tudják eldönteni, merre menjenek, azt pedig végképp nem, hogy ki legyen a kapitányuk. – Alucard előrébb tolta egy katonáját. – És mi a helyzet Veskben?

– A koronaherceget hetek óta nem látták az udvarban. Egyesek szerint tengerre szállt. Mások szerint valahol Arnesban kötött ki, és álruhában épp dél felé tart, hogy megmentse a legkisebb öccsét, Hokot.

Alucard visszahúzta az előző katonát.

– Mitől mentené meg? A kemény ágytól és a hosszas metaforáktól? – Rhy a londoni szentély papjainak gondjaira bízta a veski örököst, aki minden jelentés szerint eszes és kifejezetten udvarias tanoncnak bizonyult.

Míg Ciara a következő lépésén morfondírozott, Alucard hátradőlt, és szórakozottan dörzsölgetni kezdte az egyik csuklóját.

Ez a szokása évekkel az Áradat előttről származott, amikor a legrosszabb sebét az a vas okozta, amibe rabként belekényszerítették – a fémet úgy felforrósították, hogy bilincset égetett a bőrébe. A hátrahagyott élete fájdalmas emlékeként szolgált. Most a sötét sáv nem nyújtott sokkal többet a karján felfutó, olvadt ezüst hátterénél, ami végigkanyarodott a kulcscsontján, a torkán, a halántékán.

Ciarához hasonlóan a legtöbben egyfajta kitüntetésként tekintettek az ezüstre, az erő jeleként, ám Alucard hosszú ideig gyűlölte. A jegyek nem a nagyságára emlékeztették, sokkal inkább a gyengeségéről tanúskodtak.

Hónapokon át, valahányszor csak ezüstöt pillantott meg, a kishúgát látta, Anisát, akit a halálakor belülről emésztett el a tűz; érezte, hogy ő maga leroskad a kabin padlójára, emlékezett a lázra, ami beleégette az elméjébe a legrosszabb emlékeit, ahogy Osaron az egész szellemét tűzből gyertyalánggá változtatta. És Alucard tudta, hogy ő is odaveszett volna, ha Rhy Maresh nem talál rá, a hajója deszkáin haldokolva. Ha Rhy nem feküdt volna le mellé az izzadsággal teli padlóra, ha nem kulcsolta volna össze a kezét az övével, és nem tartotta volna ott.

Hónapokon át, valahányszor elsétált egy tükör előtt, Alucard megtorpant, és csak bámulta. Képtelen volt magára nézni. Képtelen volt elszakítani a pillantását.

Nem telt sok időbe, hogy ez feltűnjön Rhynak.

– Tudod – mondta –, úgy hallottam, a szerénység vonzó tulajdonság.

Alucard-nak sikerült mosolyt erőltetnie az arcára, és szokott bája árnyékával visszavágott:

– Tudom – felelte –, de nehéz, amikor ilyen vonzó az ember. – És Rhy biztosan kihallotta a hangjából a szomorúságot, mert átölelte őt, és csókot nyomott a nyaka tövénél lévő, ezüstös gödröcskébe.

– A hegeidet szeretem benned a legjobban – mondta a király, és végighúzta az egyik ujját az olvadt ezüsttől egészen az Alucard csuklóját körülvevő sávokig. – Mindet szeretem. Tudod, miért?

– Mert megirigyelted a külsőmet? – csipkelődött a férfi.

Rhy most az egyszer nem nevetett. Alucard arcára tette a kezét, és elfordította a pillantását a tükörről.

– Mert általuk visszatértél hozzám.

– Te jössz – jelentette ki Ciara. Alucard visszakényszerítette a figyelmét a táblára.

– És mi van Faróval? – kérdezte, elmozdítva ugyanazt a katonát. – Azt állítják, a szövetségeseink.

– A nagykövetek mind aranyszájúak. Mindketten tudjuk, hogy Faro háborút akar Veskkel.

– Esélyük sincs nyerni.

– Lehet, hogy sikerül, ha előbb Arnes száll velük szembe.

Alucard a nőt hallgatva egyesével feláldozta a figuráit.

– Még csak nem is próbálkozol – dohogta Ciara, de a férfi igenis próbálkozott. Csak nem nyerni akart.

Sajnos a nő látszólag nem tudott játékot színlelni, nagy pusztítást végzett a bábui között. Három lépés múlva véget ért a játszma. Ciara csettintett, mire aprócska szellő fújt keresztül a helyiségen, feldöntve az utolsó figurát.

– Még egyet? – kérdezte, mire Alucard biccentett.

Ahogy vendéglátója újra felállította a táblát, a férfi újratöltötte a poharaikat.

– Nos tehát? – kérdezte. – Mi a helyzet a Kézzel?

A lázadók említésére Ciara hátradőlt a székében.

– Azért fizetsz, hogy tartsam nyitva a fülemet, igazi fenyegetéseket keresve. A Kéz csupán apró kellemetlenség.

– A molylepkék is azok. Amíg meg nem eszik a kedvenc kabátodat.

Ciara elővett egy pipát, és meggyújtotta az egyik ujjával. Vékony kékesszürke füst kanyargott fel belőle.

– Tehát a korona tényleg aggódik?

– A korona éberen figyel. Főleg ha egy olyan csoport jár a városban, ami a fejét akarja venni.

Ciara hümmögött, és az egyik ujját végigsimította a pohara peremén.

– Nos, a tagjai vagy nagyon szűziesek, vagy nagyon jól értenek hozzá, hogyan fogják be a szájukat. Legjobb tudomásom szerint egyikük sem járt még az ágyamban.

– Biztos vagy ebben?

– Igaz, hogy valahol a bőrükön mindegyiken ott a jel?

– Úgy hallottam.

– Akkor egészen biztos vagyok benne – felelte Ciara apró, ádáz vigyorral. Alucard felállt, hirtelen alig fért a bőrébe. A Kéz évekkel ezelőtt bukkant fel, és akkoriban a szekta leginkább csak kellemetlenségnek tűnt, a királyság cipőjébe jutott kavicsnak. Ám az elmúlt év folyamán valami többé nőtte ki magát. Nem volt nyilvánvaló vezetője, szócsöve vagy arca, csupán szimbóluma és üzenete: a mágia gyengül, és ez Rhy Maresh hibája.

Nevetséges volt az egész. Alaptalan. Az elégedetlenek csatakiáltása, kifogás, hogy zűrzavart keltsenek, és változásnak nevezzék. Akadtak azonban emberek – keserű, dühös, tehetetlen emberek –, akik kezdtek hallgatni rájuk.

Alucard nyújtózott egyet, majd az ablakpárkányhoz ment. A Selyemszál a város északi partján helyezkedett el. Az üveg túloldalán jól látszott az Isle karmazsinvörös ragyogása, valamint az égre törő palota, amely a folyó felszínének aranyló ellentétét képezte a sötétben.

A férfi nem hallotta, amikor Ciara felállt, de látta őt az üvegben, és érezte, ahogy a karja lustán átkarolja őt.

– Mennem kéne – jelentette ki Alucard, és kimerültség csendült a hangjában.

– Ilyen hamar? – kérdezte a nő. – Még nem fejeztük be a játékot.

– Már győztél.

– Talán. De azért nem szeretném, ha bárki is kételkedne a… teljesítményedben.

A férfi feléje fordult az ölelésében.

– Az én hírnevemért aggódsz, vagy a sajátodért?

Ciara felkacagott, Alucard pedig kivette a kezéből a pipát, és szívott egyet belőle, hagyta, hogy a bódító füst végigtekeregjen a mellkasában. Aztán közelebb hajolt, és finom csókot nyomott a nő szájára, az ő tüdejébe engedve a füstöt.

– Jó éjszakát, Ciara – mondta mosolyogva, míg még összeért az ajkuk.

Ciara szemhéja megrebbent és felnyílt.

– Hogy gyötörsz… – lehelte füstgomoly kíséretében.

Alucard csak nevetett, majd megkerülte őt, és felvette a kabátját.

X

Kilépett a sötétbe, és elindult az utcán.

Csak a folyóhoz legközelebb eső utakon sorakoztak kocsmák, játékbarlangok és fogadók. Azokon túl az északi part örömkerteknek és galériáknak adott otthont, valamint fallal körülvett házaknak, körülöttük ápolt birtokkal – ott élt a városi nemesség jó része.

Nappal szép, meleg idő volt, de most, ahogy Alucard elhagyta a Selyemszálat, az éjszaka borotvaélen táncolt a hűvös és a hideg között. Közeledett a tél. Alucard mindig is jobban kedvelte a téli hónapokat, a kandallótüzet, a fűszeres forralt bort és a végeérhetetlen mulatságokat, amelyekkel a hűvös és a fényhiány ellen akartak lázadni.

Ma este viszont nyugtalanítónak találta a hirtelen jött hideget.

Menet közben addig forgatta a fejében Ciara szavait, amíg simára nem koptatta őket.

A Faróval és Veskkel kapcsolatos szóbeszédet aggasztónak találta, de váratlannak semmiképp. Igazán a lázadókkal kapcsolatos értesülések hiánya dühítette. Számított a Fehér Rózsa abbéli képességére, hogy összefogja a pletykák szálait, és valami többé fonja őket. Népszerű és gyönyörű házigazda volt, azzal a fajta kellemes bájjal, amitől könnyen megeredt mások nyelve. Nemcsak a kuncsaftok mondtak neki dolgokat, hanem a munkatársai is – úgy vitték neki a titkokat és bizalmas megjegyzéseket, ahogy a fekete rigó viszi a felajánlásait, nem ismerve a kristály és üveg közti különbséget.

Eleredt a hideg eső. Alucard feltartotta az egyik tenyerét, mire a feje fölött ernyővé változott a levegő, megvédve őt a felhőszakadástól. Úgy vélte, rosszul venné ki magát, ha az utolsó Essen Tasch győztese ázott macskaként trappolna keresztül Londonon. Körülötte megszaporázták a lépteiket az emberek, lehajtott fővel siettek a legközelebbi védőtető alá.

Nem telt sok időbe, mire észrevette, hogy követik.

Meg kellett hagynia, jó munkát végeztek. Beleolvadtak a környező éjszakába, és ha bárki másról lett volna szó, észre sem vették volna őket, ám ahogy a lámpásfényű levegőt és az eső áztatta utcákat pásztázta a tekintetével, a világ arannyá és szürkévé vált, és a mágiájuk úgy felragyogott, akár a tűz fénye, a körvonalaikat karmazsinnal, smaragdzölddel és kékkel vette körbe.

Izgalom hasított Alucard-ba; nem egészen rémület, sokkal inkább valami lelkesedéshez hasonlatos. Egy része örvendett, ugyanaz, amit egykor magához vonzott Lina Bard; ami hagyta, hogy megmérettessen és győzzön a világ legnagyobb mágikus viadalán. Az a része, ami szinte mindig alig várta a harcot.

Ám aztán az egyik árnyék megmozdult, és ő megpillantotta az illető köpenye alatti arany halvány csillogását, neki pedig minden reménye odaveszett. Ezek nem tolvajok, gyilkosok vagy lázadók voltak.

Ezek az árnyak a palotának dolgoztak. Úgy hívták őket, res in cal. A korona varjai.

Alucard a szemét forgatta, intésre emelte az ujjait, mire az árnyak kelletlenül visszahúzódtak, mélyebbre rejtőztek az éjszakában; kétségkívül jelentettek a palotának a ténykedéséről.

Ő továbbment, és csak akkor lassított le, amikor elért egy kereszteződésbe, amelyet túl jól ismert. A balján a palota hídja állt, a közepén pedig a soner rast, ahogy a palotát hívták, a dobogó szív emelkedett az Isle fölé.

A jobbján indult az út, ami az elhagyatott Emery-birtokra vezetett.

Nem kellett volna nehézséget okoznia annak, hogy elforduljon. Mégis nehezen ment. Vonzotta valami a bordái alatt, mintha kötélre szerelt horgot akasztottak volna belé. Ekkor eszébe jutott a mondás, amit Ciara szobájában próbált meg felidézni.

Och ans, is farr, ins ol’ach, regh narr.

A veskit nem lehetett könnyen fordítani. Az a fajta nyelv volt, amin egy szó tucatnyi dolgot jelenthetett, a szórendtől és a kontextustól függően. Alucard-nak ezért nem sikerült néhány szólásnál többet megjegyeznie. Ezt azonban az emlékezetébe véste. Ezt megértette.

A fej elvész, de a szív tudja, hol az otthon.

Tudta, mit találna, ha ráfordulna arra az útra.

Lehunyta a szemét, elképzelte, hogy besétál a nyitott kapun, megmássza a lépcsőfokokat, és belöki az ajtót; elképzelte, hogy Anisa a nyakába veti a karját; elképzelte az apját, de nem az ajtóban álló árnyékként, hanem ahogy büszkén megfogja a vállát; Berras, a bátyja a tűz mellett áll, felé nyújt egy poharat, és azt mondja, épp ideje, hogy hazatalált. Alucard csak állt ott, elképzelt egy lehetetlen életet, ami soha nem létezett, és soha nem is fog létezni.

Miután a bátyját megmérgezte Osaron hatalma, a ház a Berrasszal vívott csatája közben igazi romhalmazzá vált. Az egészet le kellett volna rombolni – minden alkalommal ezt gondolta, amikor erre vezetett az útja, a nyitott kapuhoz, mindig, amikor meglátta a repedt homlokzatot, a megroggyant falakat. El kellett volna törölni a föld színéről. Egy újabb heg volt, csak ezzel nem kellett együtt élnie. Alucard tudta, hogy csak kérnie kell, és Rhy porig rombolja az egészet.

Azonban nem tudta rávenni magát, hogy kiadja a parancsot. Ez nemcsak a bátyja és az apja otthona volt, hanem egykor az édesanyjáé, a húgáé és a sajátja is. És bizonyos szempontból hinni akarta, hogy újra az övé lehetne. Egyik este, miután túl sokat ivott, ezt biztos elmondta Rhynak is, mert legközelebb amikor megtette az Emery-birtokig tartó kimerítő utat, ott találta a házat, büszkén, gondosan tatarozva – a helyén volt minden kő, oszlop és ablaküveg.

Alucard tudta, amint meglátta, hogy rettenetes hibát követett el. Gyűlölte. Utálta, ahogy a ház olyan tekintélyesen tartotta magát, mégis aludt, zárt ajtókkal és sötéten ásító ablakokkal.

Emlékműként szolgált. Kriptaként.

Alucard-ra semmi sem várt ott, csak a halottak.

Úgyhogy most sóhajtott egy nagyot, és balra fordult, a híd felé.

A palota felé.

Az otthona felé.

IV

A Fehér Rózsa az ablaknál állva figyelte a távozó Emeryt.

Aztán fogta a hosszú selymet, ami a ruhájaként szolgált, és elkezdte gondosan visszatekerni a végtagjai, a mellkasa, a dereka köré, szakértő ujjakkal megkötve az egyetlen masnit a derekán, noha ezen az estén már egyáltalán nem akarta, hogy kicsomagolják.

Ha akarta volna, akkor lemenne a lépcsőn, vissza a szalonba a pulthoz, a várakozó kuncsaftok közé. Helyette felfelé indult, el a különféle szobák mellett – a legtöbbet már használatba vették –, és csak akkor állt meg, amikor elérte az utolsó szint ajtaját. Mögötte az irodájaként szolgáló magánlakrész helyezkedett el, ahol a híres Fehér Rózsa levetette a házigazdai szerepet, és újra üzletasszonnyá vált. Végső soron ő a bordélyház tulajdonosa.

Az ajtó zárva volt – legalábbis arra számított, hogy így lesz. Ám ahogy Ciara elérte a lépcső végét, meglepte, hogy az ajtó résnyire nyitva állt. Ha megérintette volna a kilincset, azt hidegnek – sőt, fagyosnak – találta volna.

Helyette belenyúlt a hajába, kihúzta az egyik vékony ezüsttűt, és azt lazán tartva az ujjai között, belépett.

A szoba pont úgy nézett ki, ahogy hagyta, egyetlen feltűnő változást kivéve. A világos faasztal – Ciara asztala – mögött most egy férfi ült, mintha az az ő helye lett volna. A nő csettintett, mire jó pár gyertya fellobbant, lágy, sárga ragyogásba vonva a szobát és a betolakodót. A férfi arca felragyogott, pontosabban a maszkja visszatükrözte a fényt. Díszes tárgynak tűnt, a felülete olyan, akár az öntött arany, a teteje pedig felfelé kanyargott, mint a napsugarak.

Ciara vállából kiszaladt a feszültség, amikor felismerte. Mosolyt erőltetett magára, de nem engedte el a tűt.

– A Fátyol Mestere – mondta. – Mi szél hozott?

A Fátyol egy másik örömkert volt, a tucatnyi közül az egyik. Ám a többivel ellentétben sosem maradt egy helyen, és csak a gazdája kénye-kedve szerint nyitott ki. Ez volt a trükkje – egy klub, ahová csak meghívóval lehetett bejutni, és ami úgy szállt le, akár a viharfelhő, hogy egyetlen éjszakára elfoglaljon egy épületet.

Az asztal mögött ülő férfi széttárta a karját, és veskiül szólalt meg:

– Téged vártalak.

Ciara kissé hűvösen, arnesiul azt felelte:

– Akadnak jóval kényelmesebb szobák is, ahol várhattál volna.

– Bizonyára – mondta a férfi, felemelve az asztalról egy üveggömböt. Benne egy fehér rózsa pihent, örökké virágzó állapotban megőrizve. Az egyik kuncsaft ajándéka. – Azonban egyik sem ilyen félreeső.

A Fehér Rózsa felszegte az állát.

– Mindenkinél jobban kellene tudnod, milyen tapintatosak a házigazdáim.

A férfi egyik kezéből a másikba kezdte gurítani az asztalon a gömböt.

– Valóban. Kétségkívül… szolgálatkésznek bizonyultak.

Míg az üveggömb az asztalon susogott, Ciara a Fátyol Mesterét fürkészte.

Sosem látta még az arcát, de arra nem is volt szüksége. Elég kuncsafttal foglalkozott már, hogy kiolvassa belőle azokat a fajta igazságokat, amikről csak a test árulkodott. Észrevette, a férfi hogyan terült el a székben – Ciara székében. Azt, ahogy betöltötte a teret, még egy magánirodában is, mintha arra feljogosította volna valami. Ostra, gondolta a nő. Vagy akár vestra is lehetett. Az sugárzott a testtartásából, arnesi szavainak bágyadt kiejtéséből, meg abból, amilyen hivatalosan a veski nyelvet használta, ami inkább a taníttatásáról, mintsem a tapasztalatáról árulkodott. Látszott a keze formájában, a körmei félholdjában. Kihallatszott a hangja sarkait meg-megrántó gúnyból, mintha ők is a rashtábla előtt ültek volna. Habár Ciara gyanította, hogy a férfi nem játszadozott, legfeljebb akkor, ha tudta, hogy ő fog győzni.

Az illető ismét meglökte az üveggömböt, ám ezúttal, ahogy a bal keze ellendítette azt, a jobbja nem mozdult, hogy elkapja. A gömb fürgén végiggurult az asztalon, egyenesen át a szélén.

Ciara előreugrott, és elkapta, mielőtt az széttört volna a padlón. Felsóhajtott, aztán kihúzta magát, és erre a Fátyol Mestere már ott állt – nem az asztal mögött, hanem előtte, Ciara előtt, olyan közel, hogy majdnem látszott a szeme az álarc alatt.

Az aranymaszk sarkánál egyetlen, sötét hajtincs göndörödött. Ciara odanyúlt, mintha a férfi füle mögé akarta volna tűrni, készen arra, hogy lerántsa az álarcot, ám a férfi keze megragadta a csuklóját; az ujjai hidegen izzottak. A nő hátrahőkölt, de az alak keze szorosabban fogta, látszólag élvezte a kényelmetlenségét. A Fehér Rózsa elég kuncsafttal foglalkozott már, hogy felismerje azokat, akik élvezik a másik fájdalmát. Leküzdötte a késztetést, hogy a férfi oldalába döfje az ezüsttűt, és a csípős hideg ellenére is elmosolyodott.

– Erre vannak alkalmasabb szobák – mondta higgadtan. – És alkalmasabb házigazdák.

– Apropó… – A férfi elengedte, és visszatért az asztal túloldalán lévő székébe… Ciara székébe. – Azért jöttem, hogy a következő megnyitóra felbéreljek hármat közülük. Nagyobb tömeg érkezik majd.

– Talán inkább sajátokat kellene felbérelned ahelyett, hogy kölcsönvennéd az enyémeket.

– A Fátyol szépsége, hogy mindig változik. Sosem ugyanaz a kert…

– Sosem ugyanazok a virágok.

– Pontosan – bólintott az álarcos alak.

Ciara lenézett a csuklójára, a bőrre, ami kivörösödött a hidegtől.

– Kétszer annyiba fog kerülni. A kockázat miatt.

– Kockázat? – Nem látszott, hogy felvonta a szemöldökét, de a gesztus kihallatszott a hangjából.

– A miénkhez hasonló üzletek sokféle kuncsaftot kiszolgálnak, ám a partnereim észrevették, hogy nálad sok ügyfélen hasonló jel látszik. – Ciara lenézett a kezében tartott üveggömbre. – Mármost, természetesen tapintatosak. De szerintem egyet fogsz érteni abban, hogy ez esetben az a tapintat megéri a felárat.

Beszéd közben látta, hogy deres lesz az ablak, érezte, hogy lehűl körülötte a levegő, eléggé ahhoz, hogy ha felsóhajtott, akár a lélegzetét is láthatta. Szörnyű, kísérteties érzést keltett, mintha a férfi ujja csúszott volna végig a bőrén. Ciara megfeszült, mire a meleg visszatért. A saját házában senki miatt nem fog vacogni.

A Fátyol Mestere hátradőlt a székben.

– Talán igaz, amit mondasz – mélázott el –, talán nem. Minket azért fizetnek, hogy ne törődjünk az ügyfeleink jellegzetességeivel.

– A tapintat nem ugyanaz, mint a nemtörődömség – vetette ellen Ciara. – Az én tudtom nélkül semmi sem történik a bordélyházamban. És lefogadom, hogy a Fátyolban sincs olyan, amiről te ne tudnál.

Az aranyló álarcot és a mögötte rejtőző férfit fürkészte.

– Az imént a király hitvesével voltam.

A Fátyol Mestere oldalra biccentette a fejét.

– Itt? Kihűlt volna a királyi ágy?

– Értesülésekért jött. A palota aggódik. Gyanítja, hogy hallottam valamit. Bőkezűen megjutalmazott volna. Én mégsem adtam neki semmit.

– És helyette mégis elkotyogod magad előttem.

Ciara vállat vont.

– Nem elkotyogás, ha direkt csinálja az ember. Tudni akarom, hogyan is állok.

– Támogatod tehát az ügyet? – Meglepetés csillant a férfi hangjában, és Ciara most először eltűnődött azon, a Fátyol Mestere vajon többet is tett-e azonkívül, hogy fogadta a létesítményében a Kezet.

A nő megfontolta a választ.

– Semmi bajom a koronával. És nem kedvelem a ti ügyeteket. De az üzlet az üzlet, és a miénk jobban teljesít… felfordulás idején. – Visszatette a rózsás üveggömböt az asztalon… az ő asztalán álló bölcsőjébe. – Akárhogy is, a partnereim diszkréciója lehet, hogy semmibe nem kerül, az enyém viszont nagyon is sokba lesz.

A férfi felállt, és zsebre tette az egyik kezét.

– Három házigazda elegendő – mondta, majd letett egy halom ezüstlisht az asztal szélére. Ezek mellé lerakott egy kevésbé értékes, vörös lint. – Azért, mert időt szakítottál rám – mondta, és a maszkja ellenére a nő hallotta, hogy a szája szeglete derűs mosolyra húzódik, mielőtt ellépett volna mellette, ki az iroda ajtaján, hűvös szellőt hagyva maga mögött.

Ciara figyelte, ahogy a férfi lesétál a lépcsőn, ám nem moccant; addig nem, amíg biztosra nem vette, hogy a Fátyol Ura tényleg távozott.

V

Valahol a tengeren

Pár órával azután, hogy vitorlát bontottak, az első két férfi elmagyarázta a tervet.

Ki fogják rabolni a Ferase Strast.

A harmadik hallgatta őket, és az izgatottsága lassan iszonyatba fordult.

Hallott már meséket az úszó piacról, amikor csak egy kereskedő fia volt, és nem indult még el a hőssé válás útján.

A legendás hajóról, ami a birodalom legveszélyesebb javait árulta, nem sok mindent lehetett tudni. A neve ellenére a jármű nem annyira piac, mint inkább páncélterem volt, egy olyan hely, ahol a tiltott mágiát tárolták. A fedélzeten igazából csak néhány dolgot lehetett megvenni, és azok is csak a megfelelő vásárlókhoz jutottak, akiket Maris Patrol kapitány választott ki.

Egyesek szerint ő egy kísértet volt, akit örök időkre a hajója deszkáihoz láncoltak. Mások azt mondták, ő csak egy öregasszony – habár azóta az volt, hogy egyáltalán létezett a Ferase Stras.

Térkép nélkül lehetetlen lett volna megtalálni a piacot, és azok a térképek, amelyek feltüntették, látszólag sehová sem vezettek – hacsak nem tudta az ember, hogyan használja őket. Ha valaki mégis odatalált a vízen, a hajót nem lehetett elfoglalni, ugyanis meghívó nélkül egyetlen vendég sem tehette a lábát a fedélzetre. És még akkor sem lehetett kifosztani, mivel olyan vastagon bevonták védővarázslatokkal, mint a lakk, és azok nemcsak hogy elfojtották a mágiát, de elhamvasztották volna a tolvaj testét, mielőtt az elér a korlátig.

Kudarcra ítélt vállalkozás volt, lehetetlen küldetés, két nappal később mégis itt találták magukat, összekucorodva a Ferase Stras előtti platformon, arra várva, hogy behívják őket.

Egy magasan a víz felett elhelyezkedő peremen álltak, ami alig volt több egy hajó oldalába erősített deszkánál – túl keskeny, hogy három ember és egy utazóláda elférjen rajta. Úgyhogy amikor az első férfi kopogott, a harmadik a hátsó perembe csimpaszkodott, elég közel ahhoz, hogy érezze a pontot, ahol a platform véget ért a sarka környékén. Hevesen vert a szíve, az izgatottság és rémület határán egyensúlyozva. Eszébe jutott Olik, a hős, aki csak úgy átsétált az ellenséges hajókra, és mindig egészen otthon érezte magát. Olik, aki fémdobozba zárta a félelmét, és a tenger mélyére merítette. A harmadik férfi elképzelte magát, ahogy elzár mindent, amit érzett, és hagyja, hogy a hátuk mögött átbukjon a peremen, így neki csak a magabiztosság és kiegyensúlyozottság maradt.

Ennek ellenére azt kívánta, bárcsak lenne álarca, mint Olik barátjának, Jesarnak, a kísérteties iszonyatnak. A hősök sosem viseltek ilyesmit, de ő túlságosan is jól tudta, mennyi mindent elárul egy arc. Sajnos azzal is tisztában volt, hogy sosem engednék őket a fedélzetre, ha efféle titkolózással próbálkoznának, úgyhogy nem tehetett mást, megpróbálta elsimítani az arcvonásait, a homlokáról eltüntetni az aggodalmat, a száját pedig úgy tartani, hogy az eltökéltséget sugározzon. Megpróbálta maszkká alakítani a saját arcát.

Az első férfi ismét kopogott az egyszerű faajtón.

– Lehet, hogy meghaltak – elmélkedett a második, amikor még mindig nem fogadta őket senki.

– Az nem lenne jó – mordult fel az első, az utazóládán pihentetve csizmás lábát. – Nem tudjuk, a védővarázslatokat a hajóhoz vagy a fedélzeten lévő emberekhez kötötték-e.

A harmadik férfi semmit sem mondott, csak bámulta az úszó piacot, és eltűnődött, vajon a történetek közül mennyi lehetett igaz. Hogy tényleg akadtak-e a fedélzeten olyan talizmánok, amelyek hegyeket is meg tudtak hasítani, vagy akár ezreket mély álomba taszítani. Pengék, amelyek vér helyett titkokat ontottak, tükrök, amelyek egy ember jövőjét mutatták, valamint fémkalitkák, amelyek csapdába ejtették és eltárolták egy ember mágiáját, elméjét, lelkét.

– Mi lenne, ha csak úgy bemennénk? – kérdezte a második.

– Tessék, parancsolj – mondta az első. – Mondtam nekik, hogy nincs szükségünk három emberre a küldetéshez.

A második férfi összedörzsölte az ujjait, és lángot idézett. Az pislákolva életre rebbent, ám ahogy az ajtóhoz közelítette, a tűz sercegni kezdett, és kioltotta a piac védővarázslatainak ereje.

Az ifjú idegesen rángatni kezdte a tunikáját.

A többiekhez hasonlóan durva anyagú, fekete ruhát viselt, mint általában a kalózok. Nem gondolta, hogy ilyen viszketős lesz. Olik ezt egyszer sem említette. Ahogy azt sem, hogy egy csónak állandó imbolygása felkavarja az ember gyomrát.

Az ajtó végül zörögve kinyílt.

A harmadik férfi felnézett, arra számítva, hogy a hírhedt Maris Patrollal áll majd szemben, ám helyette egy középkorú férfit látott, makulátlan fehér kámzsában.

A kapitány legidősebb unokaöccsét, Katrost. A hajó intézőjét.

Széles vállú és sötét bőrű, a homlokán verejtékkel, mintha beteg lett volna. Tulajdonképpen nem volt beteg. Bedrogozták. Ez is a terv részét képezte. Katros öccse, Valick, havonta kétszer a partra látogatott egy szkiffben, amit aztán étellel és itallal megrakva vitt vissza. Az utóbbi szállítmányát egy kis szavarinnal bolondították meg, olyan szagtalan porral, amely legyengítette a testet, és elködösítette az elmét. A méreg nagyobbik részét Maris kedvenc borába tették, ami egy olyan borásztól származik, aki most már a Kezet szolgálta.

Maris bizonyára nagylelkű kedvében lehetett.

Ez nem méreg, emlékeztette magát a harmadik, miközben Katros megtántorodott, a bőre pedig szürkés árnyalatot öltött. Olik sosem vetemedett gyilkosságra – mindent megtett azért, hogy elkerülje a szükségtelen halált, úgyhogy ő is így cselekszik majd. Ráadásul kifejezetten nagy rá az esély, hogy a fedélzeten lévő varázslat észrevenné. Egyesek persze élvezetből szedtek szavarint. A veszélyt a mértéke jelentette, ami mindig a fogyasztón múlt.

Katros Patrol megköszörülte a torkát, és megtámaszkodott.

– A zálogot – nyújtotta előre a kezét.

Az első férfi megbökte a lábujjával az utazóládát.

– Eladunk, nem veszünk.

Ám a hajó intézője csak vállat vont.

– Nem számít.

A harmadik férfi megértette. Ez nem egyszerűen egy ajtó volt. A Ferase Stras bejárata küszöbként szolgált, és minden jó küszöb megkövetelte a fizetséget. Az árat, hogy felszállhassanak a piacra, hogy egyszerűen betehessék a lábukat az áruk közé. És a történetek szerint közönséges érme itt nem lenne elég. Valami különlegestől kellett megválniuk, ami aztán Maris gyűjteményébe került.

Korábban pont ezért kötöttek ki Sasenroche-nál.

Az első férfi odanyújtott egy papírlapot, amit szalaggal kötöttek össze. Az egy korábban Fekete Londonban lévő könyv oldala volt.

A második férfi elővett egy ceruzát, melynek a bele szén helyett porított vérből készült, és elvarázsolták, hogy csak igazságokat írjon le.

Amikor rákerült a sor, a harmadik férfi belenyúlt a zsebébe, és az ujjaival végigsimította az üveg hűvös peremét, mielőtt előhúzta volna. Egy korongot tartott a kezében, nagyjából tenyérnyit. Az utazás utolsó pár órájában, a feketepiactól idáig tartó távot azzal töltötte, hogy a felszínét bámulta.

Úgy varázsolták el, hogy egyetlen kérdésre adjon választ: Ma meg fogok halni?

Amikor az üveg elfeketedett, igen volt a válasz.

A férfi nem akart megválni tőle – igazán úgy érezte, hogy ezt neki szánták –, de azzal nyugtatta magát, hogy ha ez igaz, akkor visszatalál majd hozzá.

A nagy hatalmú tárgyak gyakran tettek így.

Ahogy feltartotta még egyszer, utoljára, feltette gondolatban a kérdést, és megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor az üveg átlátszó maradt.

Persze hogy nem fog meghalni, gondolta.

Végső soron ez az ő története.

Figyelte, ahogy a három zálog eltűnik Katros Patrol fehér vászonruhájának ujjában. Aztán az úszó piac ajtaja kitárult, betessékelve őket a végzetükbe.

X

A félhomályos helyiség zsúfolásig telt vitrinekkel. Minden polcon tárgyak csillogtak, és az egyetlen szabad felületet egy széles faasztal jelentette, amely mellett egy nagy, fekete gömb foglalt helyet, habár a harmadik férfi azt nem tudta megállapítani, üvegből vagy kőből készült-e. Földgömbként ült az állványán, ám a felszíne olyan simának és üresnek bizonyult, mint a térképek, amelyek a Ferase Strashoz vezettek.

Az ifjú megpillantott egy párkányon pihenő álarcot, egy szépséges, olvadt ezüstből készült darabot, és ujjai megrándultak a vágyakozástól.

– Hol a kapitány? – kérdezte az első férfi az üres asztalt szemlélve.

– Jönni fog, amikor szükség lesz rá – felelte Katros, miközben átvezette őket az iroda ajtaján, majd ki a fedélzetre. Ott megtalálták Maris másik unokaöccsét, Valickot, aki az árbócnak dőlt, ugyanolyan makulátlan fehér ruhában, ami teljesen elütött a tenger sójától és mocskától. Ő vagy nem ivott, vagy erősebb szervezete volt, mert egészségesnek és józannak tűnt, mintha a szavarin nem is hatott volna rá.

A másik két férfi cipelte az utazóbőröndöt, amelynek zörgött a tartalma, ám a harmadik ámulva nézett körbe a folyosók és szobák, lépcsők és sátrak labirintusában, amely miniatűr városként emelkedett a fedélzeten. Elkalandozva besétált egy alkóvba, ahol egy sétapálca feküdt egy üvegtartóban; fényesített bronzfeje varjat formált. A felszínére nem írtak varázslatot, de a szépsége egészen delejezően hatott.

– Ez mire képes?

Észre sem vette, hogy ezt hangosan kimondta, amíg mindenki felé nem fordult.

– Ha nem tudod – jelentette ki Valick –, akkor azt nem neked szánták. – Visszafordult a másik kettőhöz. – Kereskedni jöttetek, vagy eladni?

– Az attól függ – mondta az első férfi –, hogy megvan-e nektek, amit keresünk.

– És mi lenne az? – lépett közelebb Katros.

A második férfi elővett egy összehajtott papírlapot, amelyre lerajzolták a tárgyat. Nagyjából akkora lehetett, mint egy gyerek elemkészlete, és viszonylag jellegtelennek tűnt, de persze a gyümölcskés is ilyen, és az is elég mélyre tud vágni, hogy öljön.

Katros tanulmányozta egy pillanatig a rajzot, aztán megrázta a fejét.

– Ilyenünk nincs.

Hazudott.

A fiatalember, a kereskedő fia, megropogtatta az ujjait, ezzel leadva a korábban megbeszélt jelet, és a többiek hallották.

– Akkor, azt hiszem – mondta az első, aki a vezetőnek jelölte ki magát –, csak eladni jöttünk.

– Feltéve, hogy mi vásárolni akarunk – mondta Katros, és az utazóláda felé biccentett. – Mutasd, mitek van!

– Hogyne. – A férfi letérdelt, és leakasztotta a lakatot.

A második férfi félrecsúsztatta a kapcsokat, és felemelte a fedelet.

A harmadik figyelte, ahogy a láda felnyílik, és felfed egy nagy halom szövetet. Nem selymet vagy bársonyt, hanem vastag vásznat, amelynek színe akár szürkületkor az erdei lombkorona. Egy köpenyt. Viszonylag jellegtelennek nézett ki, de persze minden történetben akadtak nagy hatalmú ereklyék és tárgyak, amelyeket közönséges holminak álcáztak.

– Arra tervezték, hogy megvédje a viselőjét a mágia ellen – mondta az első, miközben kivette a ládából a ruhadarabot, és a saját válla köré kerítette. – Hadd mutassam meg, hogy működik.

Valick elfintorodott.

– Ez egy megbűvölt hajó.

– Á – emelte fel a mutatóujját a férfi –, de van egyfajta mágia, ami még itt is működik. – Hűvös mosolyt villantott. – A védővarázslatok.

A szavak kanócként hatottak. Ahogy a Ferase Stras intézői rájöttek, mire készülnek, az végigégett Valick arcán, és felvillant Katros még mindig félig kába szemében.

A második férfi máris belenyúlt a ládába; ujjait a korábban a köpeny alatt rejtőző penge köré kanyarította. Elhajította a fegyvert. Az áthasította a levegőt, és belemélyedt Valick Patrol mellkasába. Katros felbődült, és a támadóra vetette magát, birkózni kezdtek a fedélzeten, míg az első tolvaj elindult, beleveszett a szobák útvesztőjébe.

A harmadik a nyitott ládához sietett, de egy kéz elkapta a bokáját, ettől a fedélzetre bukott.

Valick zihálva feküdt, vér csorgott az ujjai és fogai közül, fehér tunikája vörös foltos lett a bordái közé ékelődő penge körül, ám szabad keze satuként fogta a fiatalember bokáját.

– Meg fogsz halni – acsargott az intéző.

– Nem ma – felelte az ifjú egy kalóz hangján, és egy rúgással kiszabadította magát. Katros azonban előnybe került a saját küzdelmében, és nekitaszította a második tolvajt az árbócnak. Az egész hajó beleremegett, és ahogy a támadója a fedélzetre roskadt, Katros az ifjú felé fordult.

A harmadik férfi előrelendítette a kezét, hogy széllökést idézzen – elfelejtette, hogy azt a hajó nem hagyja. Nem emelkedett légfal, hogy megállítsa Katros Patrol közeledő alakját. Ha az intéző jobban érzi magát, ha nem lett volna vágás a halántékán, és nem áramlik szavarin az ereiben, az üvegkorong biztosan feketébe fordul, amikor az ifjú korábban megkérdezte, meg fog-e halni aznap. Katros azonban bizonytalan léptekkel haladt, ellenfele pedig józan volt és fürge, és kétségbeesetten hőssé akart válni.

Az ifjú hátratáncolt, kivont egy kardot a láda mélyéről, és előrelendítette, de túl nagy ívben. Újra meglengette, és ezúttal Katros felemelte a karját, hogy kivédje az ütést. A penge lesújtott, ő pedig arra számított, hogy érezni fogja, ahogy megadja magát előtte a sűrű emberi hús, de az acél acélnak csattant, ahogy a fehér vászon szétvált, felfedve egy fém alkarvédőt.

A harmadik férfi irányt váltott a pengével, és ismét vágott vele Katros arca felé, és legnagyobb rémületére a Ferase Stras intézője elkapta a kardot. Vastag tenyér csattant a penge lapos oldalának, és a következő másodpercben már ki is szakadt az ifjú kezéből, hogy ellene forduljon.

Ő elugrott az útjából, legalábbis megpróbált, de érezte, hogy az éle belemar az ingén keresztül, keskeny sávot hagyva a bordáin. Neki épp annyi ideje maradt, hogy észlelje a maró izzást, valamint a tényt, hogy Olik látszólag sosem érzett fájdalmat a csata hevében…

Aztán Katros megütötte őt. Keményen.

Fehérbe fordult a világ, majd vörösbe, és vér ömlött elő az orrából, ahogy visszazuhant a fedélzetre. Fájdalom hasított a fejébe, elhomályosult a látása, és az úszó piac fedélzetén kirobbanó zűrzavar ellenére a kereskedő egykori fia sértőnek találta ezt az egészet.

Azt akarta mondani, hogy vannak bizonyos szabályok. Igazi sértés, ha az ember a kezét használja; ha a húsával üt meg valakit, nem tűzzel, vízzel vagy földdel.

Helyette vért köpött a fedélzetre, és még idejében gördült a hátára, hogy lássa a fölébe magasodó Katros Patrolt, aki felemelte a fél lábát, hogy összezúzza vele a koponyáját.

A világ ekkor lelassulni látszott. Ezt nem egy varázslat eredményezte. Ehhez arra nem volt szükség. Ez csupán az a fajta pillanat volt, mint amikor megfordítják a sanctban az utolsó kártyát, amikor az ember mindenét megtette tétnek. Az a gyomorszorító érzés, amikor az ember rájön, mekkora kockázatot vállalt. És veszített.

A csizmás láb azonban sosem sújtott le rá.

Ekkor ugyanis a második férfi, aki lerázta magáról a kábultságot, újfent Katrosra vetette magát, megmarkolta a kámzsáját, és hátrarángatta az intézőt. A harmadik férfinak még mindig csengett a füle, de látta, hogy acél villan, hallotta a fakorlátnak roskadó testek reccsenését, aztán a két férfi eltűnt a hajó mellett, belezuhantak a tengerbe.

Az ifjú nem emlékezett rá, mikor állt fel, de most ott állt, a hang felé tántorgott, amikor hirtelen zöld köpeny villant, és megjelent az első férfi – egy hóna alatt tartott csomaggal sietett át a fedélzeten.

Megcsinálta. Megcsinálták.

Az első férfi egyenesen a korlát felé indult, nyilvánvalóan ugorva akarta áthidalni a Ferase Stras és a saját szkiffjük közti keskeny rést. És sikerrel is járt volna, ha nincs Valick Patrol. Valahogy térdre kászálódott, aztán talpra, és a tunikáját vörösre festő vér ellenére összeszedett magában annyi erőt, hogy az elsiető tolvaj felé nyúljon, és elkapja a másik férfi köpenyének szélét, vörös ujjaival markolva az értékes vásznat. A kapocs leszakadt abban a pillanatban, ahogy a tolvaj a hajó oldala felé vetődött. A köpeny egyetlen másodperccel azelőtt csúszott le róla, hogy elérte volna a korlát peremét.

Aztán valami hatalmas erővel, kéken villant.

Akár egy visszafelé haladó villámlás, látszólag a férfi testéből szállt ki, ahogy kapcsolatba lépett a hajó védővarázslataival. Becsapódó ajtó hangjára hasonlító mennydörgés hullámzott végig a levegőn, aztán az első férfi hátrarepült – a testéből csupán égett porhüvely maradt, mire a fedélzetbe csapódott.

A tárgy pedig – az a valami, amiért egész eddig eljöttek; a zsákmány, amivel megváltoztathatták a világot – durván puffant a fedélzeten, fém hajlott el, fa repedt meg, néhány darabja pedig egészben letört, ahogy továbbgurult.

Az első férfi parázsló roncsként feküdt, a második kizuhant Katros Patrollal, Valick végre belehalt a sérüléseibe, és a rövid, ám fojtogató csendben a harmadik férfi rájött, hogy csupán ő maradt.

Ez azonban nem tarthatott sokáig.

Odalentről máris küzdelem hangjait hallotta, a testük nekicsapódott a hajótestnek, és valahol fent kinyílt egy ajtó, úgyhogy az ifjú előresietett, a lába meg-megcsúszott a vérben, ahogy felvette a törött tárgyat, ami most, hogy megpörkölődött, füstölő darabokra esett, és még kisebbnek tűnt.

Az a sok munka, gondolta, ezért.

Felvette a földről a zöld köpenyt, a vállára kanyarította, majd a mellkasának szorította a széleit, miközben a hajó pereméhez szaladt, és leugrott. Ezúttal elmaradt a rettenetes, kék villámlás és a mennydörgés. Csak pillanatnyi, tántorító ellenállást érzett, mintha horog akadt volna belé – egyfajta feszülő zsinór, ami megpróbálta visszahúzni. Aztán a zsinór elpattant, és a tolvaj zuhanni kezdett.

Durván zuttyant a várakozó szkiff fedélzetére, majd hanyatt gördült, még mindig a mellkasához szorítva a tárgy maradványait. Eltört, de a törött dolgokat meg lehetett javítani. A köpenybe csomagolta a darabokat, aztán talpra kászálódott. Egy széllökés után nyúlt, remélve, hogy a mágiája és a hidegvére nem hagyja cserben – a Ferase Stras védővarázslatain kívül a levegő odasuhant hozzá, feldagasztva a vitorlát. Pillanatok múlva a szkiff megfordult, és fürgén szelni kezdte a hullámokat, egyre távolabb szállítva őt a lebegő piactól.

A harmadik férfi, aki mostanra az utolsó férfivá vált, visszafogott, győzedelmes kurjantást hallatott.

Azt mondták, lehetetlen, ő mégis megcsinálta.

Kirabolta a Ferase Strast.

Megdörzsölte a mellkasát, amibe enyhe fájdalom nyilallt. Ám tucatnyi helyen is sajgott a teste, úgyhogy nem törődött vele.

Az üvegkorong igazat mondott.

Ma nem fog meghalni.

VI

Maris Patrolnak kevés szenvedélye volt.

Szerette az ékszerfügéket és a selyem ágyneműket, a színtiszta aranyat és a titkokat. Meg a finom szeszt, amiből egy keveset minden este megengedett magának, de mindig csak mértékletesen. Elalvás előtt egy kis pohárnyi borostyánlángot szokott inni, hogy enyhítse öreg csontjainak sajgását, és lecsillapítsa az elméjét. Sosem annyit, hogy befolyásolja az egyensúlyát, vagy elhomályosítsa a gondolatait.

Szóval amikor keserű érzéssel ébredt a szájában, és a feje olyan volt, mint vihar után a zátony, tudta, hogy elkábították valamivel.

A hajókabinja függönyeinek résén át keskeny fénypászma szökött be. Maris felült; az erőfeszítéstől remegni kezdtek a végtagjai. Öreg volt – a legtöbb embernél öregebb –, a ráncok mély redőket vájtak barna bőrébe, ám gyűrűvel teli keze még mindig nem reszketett, csontos hátát még mindig ki tudta húzni. Verejték ütközött ki a homlokán, ahogy megpróbált felállni, ám kudarcot vallott, és visszahuppant az ágy peremére.

– Sanct! – szitkozódott magában, és mivel váratlanul a nevén szólította, az a nagy kupac csont és bunda, ami kutyának merte nevezni magát, felnézett a közeli szőnyegről.

A hajó túloldaláról hangok sodródtak felé. Nem dühös szavakat hallott, de ez a Ferase Stras, és a falai nem titkolóztak előtte. A hangok közül kettő az unokaöccseitől származott, de a többi ismeretlennek tűnt. A saját elméjében egy kis hang azt súgta neki, hogy feküdjön vissza, pihenjen, hadd intézze Valick és Katros az ügyfeleket. Egy nap nekik kell majd vezetniük a piacot. Egy nap – ám még mindig Maris volt ennek a hajónak a kapitánya, és hiába felnőtt férfiak, még mindig fiatalok, még…

Kiáltás harsant, elkínzott ordítás hasította keresztül a levegőt, és Maris talpra ugrott. A térde majdnem megadta magát a hirtelen mozdulattól, de sikerült odaérnie az ajtó melletti szekrényhez, amelynek kihúzta egy nehéz fiókját, és addig kutakodott benne, amíg meg nem találta a fiolát, benne az olvadt gyöngynek tűnő folyadékkal. Kiitta, lenyelte fémes ízű tartalmát, ami jeget hagyott a nyomában. Kétségtelenül kellemetlen volt, de másodpercek múlva már nem reszkettek a végtagjai. Egyenletessé vált a légzése. A bőrén friss izzadság ütközött ki, de gyöngyházszerűen fénylett, mint a fiolában lévő kotyvalék, és ahogy letörölte a homlokáról, Maris érezte, hogy visszanyeri az érzékszervei feletti irányítást.

Lekapta a köntösét a közeli akasztóról, és még épp a válla köré húzta, amikor a Ferase Stras védővarázslatai szilánkokra törtek.

Az ereje megrengette a hajót, Maris pedig ismét hangosat káromkodott.

Csak egy bolond próbálná meg kirabolni az úszó piacot. Ő azonban elég ideje élt ahhoz, hogy tudja, a világ tele van bolondokkal.

Megiramodott a kabinban, Sanct pedig kihajtogatta magát a helyéről, és elindult, hogy kövesse, sápadt kísértetként járjon a nyomában. A nő felkapta az asztalról a tőrét, felrántotta az ajtót, és kilépett a felső fedélzetre; szabadon hagyott, ezüst haja vadul lobogott a szélben.

– Venskal! – mondta a kutyának. Várj!

Maris csendben átvágott a folyosók útvesztőjén, elhaladtában törött vitrinek, lopás nyomai után kutatott. Küzdelem hangjai szálltak felé a főfedélzetről, amit csobbanás követett, a deszkákon csosszanó csizmák hangja. Kihúzta a hüvelyéből a pengéjét, és elindult lefelé a lépcsőn.

Mire azonban elérte a főfedélzetet, a hely furcsán elcsendesedett.

A hajó lágyan imbolygott a kiégetett védővarázslat erejétől, és Maris érezte a vér és mágia mocskának szagát. A fedélzeten egy láda állt nyitva és üresen, és a korláthoz közelebb egy tolvaj teste feküdt; alig tűnt többnek megfeketedett porhüvelynél. Katrosnak nyoma sem látszott, de néhány lépéssel arrébb Maris ott találta a legfiatalabb unokaöccsét, Valickot, akinek korábban fehér ruháját sötétre festette a vér. Alatta tócsába gyűlt, akár egy fedélzeten átosonó árnyék. Az arca felfelé fordult, a szeme nyitva, de már vakon meredt az égre.

Maris letérdelt mellé, és gyűrűkkel teli kezével végigsimította Valick fekete haját. Egyetlen ősz szál sem látszott benne.

– Venskal – suttogta ismét, ezúttal az unokaöccse holttestének.

Tudta, hogy megvan a világ rendje, egyfajta adok-kapok, és mindennek eljön az ideje. Tudta, hogy tilos belegázolni a mágia áramlatába, hogy megpróbálja megváltoztatni a folyását. De Maris Patrol egy olyan hajó kapitányaként szolgált, ami tiltott tárgyakban utazott.

És mindegyiket használta is volna, hogy visszahozza az unokaöccsét az élők közé.

Maris lecsúsztatta a jobb kezéről az egyik gyűrűjét. Nehéz ezüstből készült, de amikor rázárta a markát, a fém szétroppant, a héja leomlott, hogy felfedje a létező legvékonyabb aranyszálat.

Még azzal foglalatoskodott, hogy a keskeny csuklója köré tekerje az egyik végét, amikor Katros felkapaszkodott a hajó oldalán, és szörcsögő csizmával megérkezett a fedélzetre.

Az egyik szeme bevérzett, és szakadt tunikája a testére tapadt; itt-ott friss vér terjedt szét a korábban fehér vásznon. Azonban csak felületes sérüléseket szenvedett, és talpra tudott állni, sőt, maga mögött vonszolt egy másik testet.

A fedélzetre dobta a második tolvajt – a férfi megborzongott és öklendezett, tengervíz hörgött a mellkasában. Hátrabukott a feje, az erő elhagyta a végtagjait.

Maris fejében cikáztak a gondolatok. Életben kéne tartania őt, kikérdeznie, válaszokat keresnie.

De Valick.

Az idősebb unokaöccse biztosan látta a szemében a dilemmát, mert kifacsarta az ingéből a tengervizet, és azt mondta:

– Eltörtem az állkapcsát. Kétlem, hogy tudna beszélni.

Maris hálás pillantást vetett Katrosra, aztán elkezdte a sajátja helyett a férfi ernyedt csuklójára tekerni az aranyló szálat. Az olyan törékenynek látszott, akár egy hajszál, de kitartott, még belevágott a bőrébe is. A nő a másik végét Valick keze köré csavarta, és ráhajtogatta a férfi halott ujjait.

Katros sötét szemmel figyelte, és ha el is ítélte amiatt, hogy ilyen illegális mágiát használt, egy szót sem szólt. Tudta, hogy Maris érte is ugyanezt tette volna.

A nő megszorította a fiatalabbik unokaöccse kezét, és egyetlen szót mondott – azt, amit a nehéz ezüstgyűrű belsejébe gravíroztak. A varázslat fellobbant, akár egy kanóc, és lassan végigégette az aranyszálat, a tolvaj testétől Valick felé indult.