A mű eredeti címe

A Flicker in the Dark

Copyright © 2021 by Stacy Willingham

All rights reserved.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 582 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szüleimnek, Kevinnek és Sue-nak.

Köszönet mindenért.

Aki szörnyetegekkel harcol, ügyeljen, nehogy közben szörnyeteggé váljék. És ha sokáig pillantasz a mélységbe, a mélység is beléd pillant.

FRIEDRICH NIETZSCHE: Túl jón és rosszon

(Fordította: Tatár György)

PROLÓGUS

Azt hittem, tudom, mik azok a szörnyek.

Kislánykoromban titokzatos árnyaknak képzeltem őket, amik a szekrénybe akasztott ruháim mögött, az ágyam alatt és az erdőben ólálkodnak. Szinte testi valójukban ott voltak a hátam mögött, egyre közelebb és közelebb érve hozzám, mikor a lemenő nap fényében hazafelé tartottam az iskolából. Nem lehet pontosan leírni az érzést, csak azt tudtam, hogy ott vannak. A testem hamarabb észrevette őket, érzékelte a veszélyt, mint amikor az ember bőre bizseregni kezd, épp mielőtt egy kéz váratlanul megérinti a vállát, vagy amikor felismeri azt a szűnni nem akaró érzést, hogy egy tekintet fúródik a tarkójába, és egy sűrű bokor ágai közül leselkedik rá.

De azután megfordulsz, és a szempár nincs sehol.

Emlékszem, hogyan bicsaklott ki mindig a vékonyka bokám a göröngyös talajon, ahogy egyre gyorsabban szedtem a lábam a házunkhoz vezető kavicsos úton, miközben a távolodó iskolabusz kipufogójának a füstje kavargott a hátam mögött. Az árnyak táncoltak az erdőben, ahogy a nap sugarai átszűrődtek a faágak között, az árnyékom hatalmasra nyúlt, mint egy támadásra kész vadállat.

Ilyenkor mélyeket lélegeztem, és elszámoltam tízig. Lehunytam a szemem, és jó erősen összeszorítottam a szemhéjamat.

Azután futásnak eredtem.

Mindennap végigrohantam ezen az elhagyatott útszakaszon, miközben a házunk egyre távolibbnak tűnt, ahelyett hogy közeledett volna. A sportcipőm nyomában repkedtek a fűcsomók, a kavicsok és a szálló por, miközben versenyt futottam – valamivel. Bármi is volt az, figyelt és várt. Rám várt. Megbotlottam a cipőfűzőmben, felbotorkáltam a veranda lépcsőjén, és belevetettem magam az apám széttárt karjának meleg ölelésébe. A fülemen éreztem a leheletét, amint azt súgta: „Itt vagyok, és vigyázok rád.” Az ujjaival a hajamba túrt, miközben szúrt a mellkasom, ahogy a levegő hirtelen behatolt a tüdőmbe, és egyetlen szó körvonalazódott az elmémben: biztonság.

Legalábbis azt hittem, hogy biztonságban vagyok.

Az embernek lassan kellene megismerkednie a félelemmel, egy fokozatos fejlődési folyamat eredményeképp: kezdve a Télapóval való találkozástól a helyi bevásárlóközpontban, az ágy alatt bujkáló mumusig; egy tizenhat éven felülieknek szóló filmtől (amit a bébiszitter enged megnézni) az elsötétített ablakú kocsiban ülő férfiig, aki épp csak egy kicsit túl hosszan bámul rád, amikor szürkületkor elsétálsz mellette a járdán. A szemed sarkából figyeled, ahogy közeledik, és a szívdobogásod a mellkasodból a torkodba, majd a szemed mögé vándorol. Egy tanulási folyamatnak kellene lennie, egy folytonos haladásnak egyik fenyegetéstől a másikig, ahol minden ilyen tapasztalat valóságosabb veszélyt jelent, mint az előző.

Az én esetemben nem így történt. Az én életembe a félelem fogalma olyan erőteljes robajjal tört be, amilyet a kamaszkori testem azelőtt sohasem tapasztalt. Olyan fojtogató erővel, amitől lélegezni is fájdalmas volt. És a robbanásnak ebben a pillanatában rájöttem, hogy a szörnyek nem az erdőben rejtőznek; nem árnyak a fák között, nem láthatatlan, lopakodó lények a sötét sarkokban.

Nem, az igazi szörnyetegek szem előtt vannak.

Tizenkét éves voltam, amikor az árnyak elkezdtek alakot ölteni, és arcuk lett. Már nem annyira jelenésszerűek voltak, hanem egyre valósabbak. Ekkor kezdtem rájönni, hogy a szörnyek közöttünk élnek.

És volt egy, akitől megtanultam minden másnál jobban félni.

2019 MÁJUSA

Első fejezet

Kapar a torkom.

Először alig érezhetően. Mintha egy madártoll végét húznák végig a nyelőcsövemen, a tetejétől az aljáig. Hátranyomom a nyelvem, hogy megvakarjam.

Nem segít.

Remélem, nem leszek beteg. Voltam mostanában beteg, náthás ember közelében? Nem tudhatom biztosan. Egész nap emberek között vagyok. Egyikük sem tűnt betegnek, de a közönséges nátha már a tünetek megjelenése előtt is fertőző lehet.

Megint megpróbálom megvakarni a torkom.

Az is lehet, hogy allergia. A parlagfűpollen koncentrációja magasabb a normálisnál. Veszélyesen magas. Nyolcas szintű a tízes pollenjelző skálán. A kis forgó nyíl az időjárás-alkalmazásban tartósan pirosban van.

A poharamért nyúlok, iszom egy korty vizet. Egy kicsit öblögetek vele, mielőtt lenyelem.

Ez sem segít. Megköszörülöm a torkom.

– Igen?

Felpillantok a velem szemben ülő páciensemre, aki olyan mereven ül a hatalmas bőrfotelben, mintha egy deszkához kötözték volna. Az ujjait ökölbe szorítja az ölében, a vékony, fényes forradások alig látszódnak az egyébként tökéletes bőrén. Egy karkötőt látok a csuklóján, ami a legcsúnyább, mély, recésen vörös sebet hivatott eltakarni. A karkötő fagyöngyökből áll, egy kereszt alakú ezüstdísz lóg rajta, és úgy himbálózik, mint egy rózsafüzér.

Ismét a lányra nézek, megfigyelem az arckifejezését és a tekintetét. Nem sír, de még nem is jött el az ideje.

– Elnézést! – mondom, és lepillantok a jegyzeteimre. – Lacey. Csak valami kaparja a torkomat. Kérem, folytassa!

– Ó! Oké. Szóval csak azt mondtam, hogy… Néha nagyon dühös leszek, tudja? És nem igazán tudom, hogy miért. És ez a düh egyre csak nő és nő, és azután egyszer csak muszáj…

Lepillant a karjára, és szétnyitja az ujjait. Apró vágásokat látok mindenhol, mintha üvegszálak rejtőznének az ujjai között lévő bőr mélyedéseibe rejtve.

– Ettől megkönnyebbülök – folytatja. – Segít megnyugodnom.

Bólintok, és próbálok nem figyelni a viszketésre a torkomban. Egyre rosszabb. Lehet, hogy a portól van, mondom magamnak, nagyon poros itt minden. Az ablakpárkányra pillantok, majd a könyvespolcra és a bekeretezett diplomáimra a falon; mindegyiken vékony, szürke réteg csillog a napfényben.

Összpontosíts, Chloe!

Visszafordulok a lány felé.

– És mit gondol, miért van ez, Lacey?

– Most mondtam, hogy nem tudom.

– És ha találgatnia kellene?

A lány nagyon sóhajt, oldalra néz, és meredten bámul a semmibe. Kerüli a szemkontaktust. Hamarosan jönnek a könnyek.

– Úgy értem, valószínűleg az apámhoz lehet köze – mondja, az alsó ajka finoman megremeg. Szőke haját hátratűri a homlokából. – Ahhoz, hogy elment, meg ilyesmi.

– Mikor ment el?

– Két éve – feleli. Szinte menetrendszerűen bukkan elő egyetlen csepp a könnycsatornájából, és végiggördül szeplős arcán. Dühösen letörli. – Még csak el sem búcsúzott. És még a kurva okát sem árulta el. Csak elment.

Bólintok, és tovább jegyzetelek.

– Ön szerint kijelenthetjük, hogy még mindig nagyon dühös az apjára, amiért így elhagyta?

Az ajka ismét megremeg.

– És mivel el sem búcsúzott, nem tudta elmondani neki, hogyan érez azzal kapcsolatban, amit tett?

A lány a könyvespolcon tartja a tekintetét, miközben bólint; továbbra sem néz rám.

– Igen – feleli. – Gondolom, kijelenthetjük.

– Dühös még valakire?

– Az anyámra, azt hiszem. Nem igazán tudom, miért. Mindig azt hittem, hogy ő üldözte el az apámat.

– Értem – bólintok. – Valaki másra esetleg?

Hallgat, és a körmével kaparássza az egyik sebét.

– Magamra – suttogja, és már le sem törli a szeme sarkában összegyűlt könnytócsát. – Amiért nem voltam elég jó ahhoz, hogy maradni akarjon.

– Nincs azzal baj, ha az ember dühös – mondom. – Mindnyájan azok vagyunk. És most, hogy már tud beszélni az okáról, együtt dolgozhatunk azon, hogy egy kicsit jobban tudja kezelni. És úgy tudja kezelni, hogy azzal ne tegyen kárt magában. Tetszik önnek ez a terv?

– Kurva nagy hülyeség ez az egész – motyogja.

– Mi?

– Minden. Ő, ez. Az, hogy itt vagyok.

– Miért tartja hülyeségnek azt, hogy itt van, Lacey?

– Nem kellene itt lennem.

Most már kiabál. Könnyedén hátradőlök, és összekulcsolom a két kezem. Hagyom, hogy kiabáljon.

– Igen, dühös vagyok – folytatja. – És akkor mi van? Az apám faképnél hagyott. Elhagyott. Tudja, milyen érzés ez? Tudja maga, milyen apa nélküli gyereknek lenni? Úgy járni iskolába, hogy mindenki magát bámulja? És összesúgnak a háta mögött?

– Ami azt illeti, tudom – felelem. – Tudom, milyen érzés. Nem jó.

A lány elhallgat, a keze remeg, a mutató- és a hüvelykujjával dörzsöli a karkötőjén a keresztet. Fel-le, fel-le.

– Magát is elhagyta az apja?

– Valami olyasmi.

– Hány éves volt?

– Tizenkettő.

Bólint.

– Én tizenöt vagyok.

– A bátyám tizenöt volt.

– Akkor hát érti, miről beszélek.

Ezúttal én bólintok, és mosolygok. Kialakítani a bizalmat – ez a legnehezebb rész.

– Igen, értem – mondom, ismét felegyenesedem, hogy közelebb legyünk egymáshoz. Lacey most már felém fordul, könnyes szemével egyenesen az én szemembe néz. – Tökéletesen értem.

Második fejezet

Az én szakmám közhelyekre épül… tudom, hogy így van. De ezek a közhelyek nem véletlenül léteznek.

Azért léteznek, mert igazak.

Ha egy tizenöt éves lány borotvával nyúl a bőréhez, annak valószínűleg az az oka, hogy alkalmatlannak érzi magát, és fizikai fájdalomra van szüksége ahhoz, hogy elnyomja az érzelmi fájdalmat, amely belülről égeti. Ha egy tizennyolc éves fiú nem tudja kezelni az indulatait, az egyértelműen a szülei közötti megoldatlan konfliktussal hozható kapcsolatba, az elhagyatottságérzéssel és azzal, hogy úgy gondolja, bizonyítania kell. Erősnek kell tűnnie, miközben belül megtört. Egy huszonegy éves egyetemista lányról, aki rendszeresen lerészegedik, és lefekszik minden fiúval, aki vesz neki egy kétdolláros vodka-tonikot, majd reggel sírva ébred, tudható, hogy alacsony az önbecsülése, sóvárog mások figyelme után, mivel otthon meg kellett küzdenie érte. Egy belső konfliktusról van szó a valódi személyisége és aközött, akinek hiszi, hogy mások látni akarják.

Apaproblémák. Egykeszindróma. Válás utóhatása.

Közhelyek, de igazak. És én mondhatok ilyet, mivel magam is egy közhely vagyok.

Az okosórámra pillantok, a mai alkalomról készült felvétel időtartama villog a kijelzőn: 1:01:52. Egy gombnyomással elküldöm a felvételt a telefonomra, és nézem, ahogy a kis stopperóra szürkéből zöldbe vált, miközben a fájl megérkezik az iPhone-omra, és ezzel egy időben a laptopomra. Technológia. Emlékszem, lánykoromban az én orvosom fogta a dossziémat, átlapozta az oldalakat, miközben én a tipikus bőrfotel akkori verziójában ültem, és az irattartó szekrényt néztem, amely tele volt emberek problémáival. Olyan emberekével, mint én. Ettől normálisabbnak éreztem magam, kevésbé magányosnak. A négyfiókos, zárható fémszekrény számomra azt a lehetőséget jelképezte, hogy egy nap valahogy képes leszek kifejezni a fájdalmamat – szavakba önteni, sikítani vagy sírni miatta –, majd miután a stopperórán lejárt a hatvan perc, egyszerűen becsukhatjuk a dossziét, visszatehetjük a fiókba, bezárhatjuk, és egy következő alkalomig elfeledkezhetünk a tartalmáról.

Öt óra, záróra.

A számítógépem képernyőjére nézek, a rajta hemzsegő kis ikonokra, amelyekké a pácienseimet redukáltam. Már nincs olyan, hogy záróra. Mindig megtalálják a módját, hogy elérjenek, akár e-mailen, akár a közösségi médián keresztül, legalábbis így volt, amíg végül megadtam magam, és megszüntettem a profilomat, mivel belefáradtam, hogy átverekedjem magam a pánikszerű üzeneteken, amiket a páciensek a legnehezebb pillanataikban küldtek nekem. Mindig készenlétben vagyok, mint egy éjjel-nappali vegyesbolt, amin egy „Nyitva” neonfelirat pislákol keservesen a sötétben, és próbál életben maradni.

Megjelenik a felvétel értesítése a képernyőn, rákattintok, és elnevezem a fájlt: Lacey Deckler, 1. alkalom. Felpillantok, és hunyorogva nézem a poros ablakpárkányt; a lemenő nap fényében még látványosabb, hogy mennyire koszos itt minden. Ismét megköszörülöm a torkom, és köhécselek. Oldalra hajolok, megfogom a fiók fafogantyúját, kihúzom, és átvizsgálom a személyes irodai patikámat. Lepillantok az üvegcsékre; van közöttük néhány teljesen hétköznapi hatóanyagú gyógyszer, mint az ibuprofén, de több egészen nehezen kiejthető nevű is: alprazolám, klórdiazepoxid, diazepám. Félretolom őket, kiveszem a vitaminos dobozt, egy tasak tartalmát a vizespoharamba öntöm, és az ujjammal megkeverem.

Iszom néhány kortyot, és hozzáfogok megírni egy e-mailt.

Szia, Shannon!

Boldog pénteket! Épp most volt egy nagyszerű első találkozásom Lacey Decklerrel. Kösz az ajánlást. A gyógyszerekkel kapcsolatban akartalak megkérdezni. Láttam, hogy nem írtál fel neki semmit. A mai beszélgetésünk alapján úgy gondolom, jót tenne neki egy kis adag Prozac. Mi gondolsz? Ellenjavallat?

Chloe

Rákattintok a „küldés” ikonra, hátradőlök a székemben, és felhörpintem a maradék mandarinízű vizet. Néhány perc múlva megérkezik a válasz.

Szia, Chloe!

Szívesen. Részemről rendben. Nyugodtan írd fel neki.

Ui.: Megiszunk valamit mostanában? Szeretnék részleteket hallani a közelgő NAGY NAPRÓL!

Dr. Shannon Tack

Felveszem az irodai telefonom kagylóját, és felhívom Lacey gyógyszertárát, amely ugyanaz, ahová én is járok – szerencsés helyzet –, és azonnal üzenetrögzítőre kapcsol. Üzenetet hagyok.

– Jó napot! Itt dr. Chloe Davis. C-h-l-o-e D-a-v-i-s. Szeretnék kiírni egy gyógyszert Lacey Deckler részére. L-a-c-e-y D-e-c-k-l-e-r. Születési év: 2004. január 16. A páciensnek tíz milligramm Prozacot javasoltam, nyolc héten át. A további szedés egyelőre nem javasolt.

Elhallgatok, az ujjaimmal kopogok az íróasztalon.

– És szeretném egy másik betegnek megújítani a gyógyszerét. A neve Patrick Briggs. P-a-t-r-i-c-k B-r-i-g-g-s. Születési dátum: 1982. május 2. Xanax, négy milligramm naponta. Tehát dr. Chloe Davis vagyok. A telefonszámom: 555-212-4524. Nagyon köszönöm.

Leteszem a kagylót, és nézem az elnémult telefonkészüléket. Megint az ablak felé pillantok, a lemenő nap narancssárgásra festi a mahagóni irodabútorokat, egészen hasonló színt kölcsönözve nekik, mint amilyen a sűrű, ragacsos maradék a poharam alján. Az órámra nézek – fél nyolc van –, elkezdem kikapcsolni a laptopomat, és összerezzenek, ahogy a telefonom ismét életre kel. A rendelő már bezárt, péntek van. Nem törődve a telefoncsörgéssel, folytatom a készülődést, amíg rá nem jövök, hogy a gyógyszertár is kereshet a receptekkel kapcsolatban. Megvárok még egy csörgést, és felveszem.

– Dr. Davis – szólok bele.

– Chloe Davis?

– Dr. Chloe Davis – javítom ki. – Igen, én vagyok az. Miben segíthetek?

– Önt aztán nehéz elérni! – mondja a férfihang, majd idegesen nevet, mintha felbosszantottam volna.

– Bocsásson meg, egy páciensemmel beszélek?

– Nem vagyok páciens – feleli a hang –, de egész nap hívtam. Egész nap. A recepciós nem volt hajlandó kapcsolni magát, úgyhogy gondoltam, megpróbálkozom munkaidő után, hátha sikerül üzenetet hagynom a hangpostáján. Nem számítottam rá, hogy felveszi.

A homlokomat ráncolom.

– Ez az irodám. Itt nem fogadok személyes hívásokat. Melissa csak a betegeimet kapcsolja… – Elhallgatok, mert zavar, hogy magyarázkodom egy idegennek azzal kapcsolatban, hogyan működnek a dolgok az irodában. Keményebb hangon folytatom. – Megkérdezhetem, miért keres? És hogy kivel beszélek?

– A nevem Aaron Jansen – feleli a férfi. – A New York Times újságírója vagyok.

Elakad a lélegzetem. Köhögni kezdek, bár inkább fulladozásnak hangzik.

– Jól van? – kérdezi a hang.

– Igen – felelem. – Egy kicsit megfáztam. Elnézést… Szóval, a New York Times? – kérdezem, és máris utálom magam. Tudom, miért keres ez az ember. Hogy őszinte legyek, számítottam rá. Vártam valami hasonlót. Ha nem is a Timest, de valamit.

– Tudja… – mondja a férfi tétován –, az újság?

– Igen, tudom, hogy ki maga.

– Az apjáról írok egy cikket, és szeretnék valamikor beszélni önnel. Meghívhatom egy kávéra?

– Elnézést – mondom ismét, és félbeszakítom. A francba! Miért kérek mindig elnézést? Veszek egy mély lélegzetet, és újra próbálkozom. – Nincsen semmi mondanivalóm ezzel kapcsolatban.

– Chloe… – mondja a hang.

– Dr. Davis.

– Dr. Davis – ismétli egy nagy sóhajjal. – Közeleg a húszéves évforduló. Gondolom, tudja.

– Persze hogy tudom! – csattanok fel. – Eltelt húsz év, és semmi sem változott. Azok a lányok még ma is halottak, az apám továbbra is börtönben van. Miért érdekli ez magát még mindig?

Aaron elhallgat a vonal túlsó végén. Tudom, hogy már így is túl sokat mondtam. Máris kielégítettem azt az újságírókra jellemző beteges vágyát, hogy feltépje mások sebeit épp mielőtt begyógyulnának. Pont eleget mondtam neki ahhoz, hogy megérezze a fémes ízt, hogy még szomjasabb legyen… mint a cápa, amely megérzi a vér szagát a vízben.

– De ön megváltozott – mondja. – Ön és a bátyja is. Az emberek szívesen hallanának arról, hogy mivel foglalkoznak… hogyan alakult az életük.

Elhúzom a számat.

– És az apja – folytatja. – Talán ő is változott. Beszélt vele mostanában?

– Nincs mit mondanom az apámnak – felelem. – És nincs mit mondanom magának sem. Kérem, ne keressen többet!

Leteszem a kagylót, kicsit erőteljesebben, mint szeretném. A kezemet nézem, és látom, hogy az ujjaim remegnek. Hogy lefoglaljam őket, a fülem mögé tűröm a hajam, majd ismét az ablak felé nézek. Az ég lassan mély tintakék színbe vált, a nap egy szétpukkadni kész buborék a horizonton.

Visszafordulok az asztalomhoz, felkapom a táskám, hátravetem a hajam, és felállok. Az asztali lámpámra pillantok, és mielőtt lekapcsolom, lassan kifújom a levegőt, majd teszek egy remegő lépést a sötétben.

Harmadik fejezet

Mi, nők sokféle tudattalan módon védelmezzük magunkat nap mint nap. Védjük magunkat az árnyaktól, a láthatatlan ragadozóktól. Elrettentő történetektől, városi legendáktól. Olyan ösztönösen csináljuk, hogy néha észre sem vesszük.

Sötétedés előtt indulunk el a munkahelyünkről. Az egyik kezünkkel a mellkasunkhoz szorítjuk a táskánkat, a másikkal a kulcsunkat fogjuk az ujjaink között, akár egy fegyvert, miközben a kocsink felé csoszogunk, amellyel megfontoltan egy utcai lámpa alá parkoltunk le arra az esetre, ha mégsem tudnánk sötétedés előtt elindulni. A kocsihoz érve vetünk egy pillantást a hátsó ülésre, mielőtt kinyitnánk az első ajtót. A telefonunkat a kezünkben szorongatjuk, a mutatóujjunk készen áll, hogy bármelyik pillanatban felhívja a rendőrséget. Beülünk a kocsiba. Magunkra zárjuk az ajtót. Nem tétlenkedünk. Gyorsan elindultunk.

Kihajtok a rendelőmmel szomszédos parkolóból, és kifelé tartok a városból. Megállok egy piros lámpánál, belenézek a visszapillantó tükörbe – gondolom, megszokásból –, és összerezzenek, amikor meglátom magam. Rosszul festek. Odakint fülledt a levegő, olyannyira, hogy a bőröm síkos a zsírtól; az egyébként egyenes, lelapuló, barna hajam vége egy kissé göndörödik, bodros, amilyenné csak a louisianai nyár képes tenni.

Louisianai nyár.

Milyen terhelt kifejezés! Itt nőttem fel. Vagyis nem itt. Nem Baton Rouge-ban. De Louisianában. Egy kisvárosban, amit Breaux Bridge-nek hívnak, és ami a világ édesvízirák-fővárosa. Valamiért büszkék vagyunk erre a névre. Ahogy a kansasi Cawker City lakói is bizonyára büszkék a kétezer kilogrammos spárgagombolyagjukra. Az ilyesmi felszínes értelemmel ruházza fel az egyébként értelmetlen helyeket.

Breaux Bridge lakossága kevesebb mint tízezer fő, ami azt jelenti, hogy mindenki ismer mindenkit. Még pontosabban: mindenki ismer engem.

Gyerekkoromban a nyárnak éltem. Rengeteg mocsaras emlékem van: ahogy aligátort keresünk a Martin-tóban, és sikítozom, amikor megpillantom a dülledt szemét az algaszőnyeg alatt. A bátyám hangos nevetése, miközben futásnak eredünk az ellenkező irányba, és azt kiáltja: „Szia-mia!” Ahogy parókát készítünk a szakállbroméliából, amely a többholdas hátsó udvarunkon nőtt, azután napokig szedegetjük a bolhát a hajunkból, és átlátszó körömlakkot kenünk a viszkető, piros csípésekre. Ahogy letörjük a főtt édesvízi rák farkát, és szárazra szopogatjuk a fejét.

De a nyári emlékek egyben a félelem emlékei is.

Tizenkét éves voltam, amikor először eltűntek a környékbeli lányok. Nálam nem sokkal idősebb lányok. 1999 júliusa volt, és előtte még úgy tűnt, ez is csak egy átlagos, meleg, fülledt louisianai nyár lesz.

Amíg egy nap kiderült, hogy nem az.

Emlékszem, ahogy egy kora reggel beléptem a konyhába, és próbáltam kidörzsölni az álmot a szememből, miközben húztam magam mögött a linóleumon a mentazöld takarómat. Kisbabakorom óta ezzel a takaróval aludtam, szerettem a rongyos széleit. Emlékszem, ahogy az ujjammal tekergettem az anyagot, egyfajta idegességi tikk volt ez nálam, és néztem, hogy a szüleim aggódva kuporognak a tévé előtt. Sugdolóztak.

– Mi történt? – kérdeztem.

Ők felém fordultak, tágra nyílt szemmel néztek rám, és sietve kikapcsolták a tévét, hogy ne lássam.

Azt hitték, időben kikapcsolták.

– Ó, drágám! – mondta az apám, elindult felém, és szorosabban ölelt magához, mint máskor. – Semmi, kicsikém.

De ez nem volt igaz. Már akkor is tudtam, hogy történik valami. Abból, ahogy az apám átölelt, ahogy az anyám szája megremegett, amikor az ablak felé fordult… éppúgy, ahogy Lacey szája is megremegett ma délután, miközben próbálta feldolgozni, hogy felismerte, amit mindvégig tudott. Amit próbált eltaszítani magától, és nem tudomást venni a létezéséről. Még épp megpillantottam az élénkpiros feliratot a képernyő alján; és máris beleivódott a pszichémbe az a néhány szó, amely örökre megváltoztatta az életemet.

ELTŰNT EGY BREAUX BRIDGE-I FIATAL LÁNY

Egy tizenkét éves gyerek számára az „eltűnt egy fiatal lány” nem hangzik ugyanolyan baljósan, mint idősebb korban. Az ember elméje nem gondol azonnal azokra a rettenetes képekre: emberrablás, nemi erőszak, gyilkosság. Emlékszem, azt gondoltam: Honnan tűnt el? Azt hittem, talán csak elveszett valahol. A családom régi otthona egy tízholdas földterületen állt; sokszor eltévedtem ott, miközben békákat hajkurásztam a mocsárban, vagy ismeretlen részeket fedeztem fel az erdőben, belevéstem a nevemet a még jelöletlen fákba, vagy várat építettem mohalepte ágakból. Egyszer még egy kis barlangba is beszorultam, valamilyen állat odújába, amelynek redős bejárata éppoly ijesztő volt, mint amilyen csábító. Emlékszem, a bátyám egy régi kötelet erősített a bokámra, miközben én hasra fekve kúsztam be a hideg, sötét űrbe, a számban egy zseblámpa-kulcstartóval. Egyre mélyebbre és mélyebbre araszoltam, hagytam, hogy a sötétség teljesen elnyeljen, majd végül belém hasított a jeges félelem, amikor rájöttem, hogy nem tudok visszakúszni. Úgyhogy amikor láttam azokat a felvételeket a keresőosztagról, amint átkutatja a magasra nőtt aljnövényzetet és a bozótost, azon tűnődtem, hogy ha egyszer én „eltűnnék”, vajon engem is így keresnének-e, mint azt a lányt.

Majd előkerül, gondoltam. És amikor ez megtörténik, hülyén fogja érezni magát, hogy ekkora felfordulást okozott.

De nem került elő. És három héttel később eltűnt még egy lány.

Majd négy héttel később még egy.

Nyár végére összesen hatan. Egyik nap még megvoltak, másnapra pedig eltűntek. Nyom nélkül.

Hat elveszett lány mindig hattal több a kelleténél, de egy olyan kisvárosban, mint Breaux Bridge, ahol már az is látványos, ha egy gyerek kimarad az iskolából, és feltűnő a csend a szomszédságban, ha egy család elköltözik, hat lány eltűnése szinte elviselhetetlen súlyként nehezedik az emberekre. Nem lehetett nem tudomást venni arról, hogy nincsenek ott; mintha a gonosz megtelepedett volna az égen, mintha a közelgő vihar lüktetne az ember csontjaiban. Mindenhol érezni lehetett, ott volt a levegőben, és láttuk minden ember szemében, akivel találkoztunk. Mély bizalmatlanság lett úrrá a városon, ahol az emberek valaha megbíztak egymásban; senki sem tudta lerázni magáról a gyanakvást. Egyetlen ki nem mondott kérdés feszült közöttünk.

Ki lesz a következő?

Kijárási tilalmat vezettek be; az üzletek és az éttermek sötétedés előtt bezártak. Ahogy minden lánynak a városban, nekem is tilos volt elmennem hazulról sötétedés után. De nappal is úgy éreztem, hogy a gonosz ott leselkedik minden sarkon. Folyton bennem volt a fojtogató félelem, hogy én leszek az, én leszek a következő.

– Minden rendben lesz, Chloe. Nincs miért aggódnod.

Emlékszem, ahogy a bátyám egyik reggel felkapta a hátára a hátizsákját, mielőtt a napközis táborba indultunk. Én sírtam már megint; nagyon féltem kilépni a házból.

– De igenis van miért aggódnia, Cooper. Ez komoly dolog.

– Túl fiatal – felelte a bátyám. – Még csak tizenkét éves. Ne feledd, hogy az a fickó az idősebb kamasz lányokat szereti.

– Cooper, kérlek!

Az anyám leguggolt hozzám, a szemembe nézett, és a fülem mögé tűrte a hajamat.

– Drágám, ez komoly dolog, de csak óvatosnak kell lenned. Légy éber!

– Ne szállj be idegenek kocsijába! – mondta Cooper egy nagy sóhajtással. – Ne sétálj egyedül a sötét utcán! Elég egyértelmű, Chlo. Ne legyél hülye!

– Azok a lányok nem voltak hülyék! – csattant fel az anyám halk, de éles hangon. – Csak szerencsétlenül jártak. Rosszkor voltak rossz helyen.

Behajtok a CVS gyógyszertár parkolójába, és az ügyeleti ablak mellé húzódom a kocsival. Az elhúzható ablak mögött egy férfi áll, és üvegeket pakol papírzacskókba. Félrehúzza az ablakot, de nem pillant fel.

– Név?

– Patrick Briggs.

Rám néz; nyilvánvalóan nem vagyok Patrick. Leüt néhány billentyűt az előtte lévő számítógépen, majd tovább kérdez:

– Születési dátum?

– 1982. május 2.

A férfi megfordul, és keresgélni kezd a B feliratú kosárban. Nézem, ahogy kiemel egy papírzacskót, majd visszaindul felém, közben erősen szorítom a kormányt, hogy ne babráljak a kezemmel idegességemben. A férfi a leolvasót a vonalkódra irányítja, és hallom a sípolást.

– Van kérdése a gyógyszerrel kapcsolatban?

– Nincs, köszönöm – felelem mosolyogva.

Kinyújtja az ablakon a zacskót, és beadja a kocsimba. Elveszem tőle, mélyen a táskámba dugom, felhúzom az ablakot, és anélkül, hogy elköszönnék, elhajtok.

Néhány percig vezetek, az anyósülésen lévő táskám szinte sugárzik a gyógyszer puszta jelenlététől. Régen felháborított, milyen könnyű elhozni mások gyógyszereit: ha tudod a nevet és a hozzáillő születési dátumot, a legtöbb gyógyszerész még csak igazolványt sem kér tőled. És ha mégis, egy egyszerű magyarázat mindig megteszi.

Ó, a fenébe, a másik táskámban van!

A menyasszonya vagyok… bediktáljam a címet?

Behajtok a kertvárosba, ahol lakom, és elindulok a kilométer hosszú útszakaszon, ahol mindig nehezen tájékozódom; úgy képzelem, így érezhetik magukat a búvárok, amikor körülöleli őket a sötétség, amely annyira sötét, hogy még a szemüktől néhány centiméterre lévő kezük is el tud tűnni benne.

Megszűnik az irányérzékelés. Megszűnik az irányítás.

Mivel nincsenek házak, amelyek megvilágítanák az utat, sem reflektorok, amelyek fényénél kivehetők lennének az út menti fák ágai, naplemente után ezen a szakaszon az embernek az az illúziója támad, hogy egyenesen egy hatalmas, tintafekete semmibe hajt bele, majd végtelen mélységbe zuhan.

Visszatartom a lélegzetemet, és csak egy kicsit erőteljesebben nyomom a gázpedált.

Végre közeledik a lehajtó. Indexelek, bár senki sincs mögöttem, csak még több feketeség, behajtok a zsákutcánkba, és ahogy elhaladok az első lámpa mellett, amely megvilágítja az utcát, ahol az otthonom van, kifújom a levegőt.

Otthon.

Ez is egy terhelt szó. Az otthon nem csak egy ház, egy halom tégla meg deszka, amit cement meg szögek tartanak össze. Ennél sokkal érzelmibb dolog. Az otthon biztonság. Az a hely, ahová hazamész, amikor kilenckor kezdődik a kijárási tilalom.

De mi van akkor, ha az otthon nem biztonságos?

Mi van, ha azok a karok, amelyekbe hazaérve beleveted magad a veranda lépcsőjén, éppen azok, amelyektől menekülnöd kellene? Ugyanazok, amelyek elkapták azokat a lányokat, kitekerték a nyakukat, eltemették a testüket, majd tisztára mosták a kezüket?

Mi a helyzet akkor, ha az otthonod az a hely, ahol az egész kezdődött: az epicentruma a földrengésnek, amely alapjaiban rendítette meg a városodat? A hurrikán szeme, amely darabokra szakított családokat, életeket, téged. Mindent, amit valaha ismertél.

Akkor mi van?