A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: It Happened One Autumn

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2005

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Szerkesztette: Daróczi Péter

Copyright © 2005 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-338-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Christina Doddnak,
testvéremnek, barátomnak és ihletőmnek.

Szeretettel: L. K.

Előszó

London, 1843

Két ifjú hölgy állt az illatszerbolt küszöbén, az egyik türelmetlenül rángatta a másik karját.

– Muszáj ide is bemennünk? – kérdezte az alacsonyabb, tipikus amerikai akcentussal, és megpróbált ellenállni, de a másik erővel behúzta a diszkréten megvilágított boltba. – Mindig halálra unom magam ezeken a helyeken, Lillian… te meg csak állsz, és órákig szagolgatod a dolgokat…

– Akkor várj a hintóban a komornával.

– Az még unalmasabb! Különben sem engedhetlek sehová egyedül. Nélkülem mindig bajba kerülsz.

A magasabb lány úrihölgyhöz nem illő módon felkacagott, miközben beléptek az üzletbe.

– Nem visszatartani akarsz a bajtól, Daisy, egyszerűen csak nem szeretnél kimaradni belőle.

– Sajnos semmiféle kalandra nem számíthatok egy illatszerboltban.

Halk kuncogás fogadta a kijelentést, és a két lány a hang felé fordította a fejét. Szemüveges öregember állt a bolt oldalán végighúzódó, összekaristolt tölgyfa pult mögött.

– Egészen biztos benne, kisasszony? – kérdezte, és a közelebb lépő lányokra mosolygott. – Vannak, akik hisznek abban, hogy a parfüm maga a varázslat. Egy tárgy illata a tárgy legtisztább esszenciája. És bizonyos illatok képesek felébreszteni az elmúlt szerelem, a legédesebb emlékek szellemeit.

– Szellemeket? – támadt fel Daisy érdeklődése, de a nővére türelmetlenül rászólt.

– Nem szó szerint érti, drágám. Parfümmel nem lehet szellemet idézni. És igazából nem is varázslat. A parfüm csak illatrészecskék keveréke, amelyeket az orrodban lévő szaglóreceptorokkal érzékelsz.

Az idős ember, Mr. Phineas Nettle növekvő érdeklődéssel nézett a lányokra. A szó hagyományos értelmében egyiküket sem lehetett gyönyörűnek nevezni, bár halvány bőrével, sötét hajával és az amerikai lányokra jellemző nyílt, tiszta vonásaival mindkettő feltűnő jelenség volt.

– Tessék csak – intett hívogatón a közeli falnál álló polcok felé –, tekintsék meg a kínálatomat, Miss…

– Bowman – felelte az idősebb lány kedvesen. – Lillian és Daisy Bowman. – A drága ruhákba öltözött hölgy felé pillantott, akit a tulajdonos éppen kiszolgált, és látszott rajta, hogy megérti, a férfi egyelőre nem tud velük foglalkozni.

Míg a határozatlan vevő a Nettle által elé rakott parfümök fölött habozott, a lányok körülnéztek a polcokon felhalmozott parfümök és kölnik, hajkenőcsök és pomádék, krémek, szappanok és más, a szépségápolást szolgáló szerek közt. Voltak ott kristályüvegekbe zárt fürdőolajok, növényi gyógyíreket tartalmazó tégelyek és apró dobozokban lila, leheletfrissítő pasztillák. Az alsó polcokon illatgyertyák és festékek, szegfűszeggel megtöltött kis tasakok, potpourri-tálak, krémekkel és balzsamokkal teli üvegek sorakoztak. Nettle-nek azonban feltűnt, hogy míg a fiatalabb lány csupán enyhe érdeklődéssel nézelődött, Lillian, az idősebb megállt egy olajakat és illatkivonatokat tartalmazó sor előtt. Rózsa, frangipáni, jázmin, bergamott és sok más illat. Lillian egymás után vette fel a borostyánszínű üvegcséket, óvatosan kinyitotta, és látható elismeréssel szagolta meg a tartalmukat.

A szőke nőnek végül sikerült döntenie, vett egy kis üveg parfümöt, és elhagyta a boltot. A bejárat fölé akasztott apró csengő vidáman csilingelt, amikor az ajtó becsukódott mögötte.

Lillian utána pillantott.

– Kíváncsi lennék – mormolta –, miért van az, hogy olyan sok világos hajú nőnek borostyánillata van…

– Úgy érted, borostyánillatú parfümöt használ? – kérdezte Daisy.

– Nem, a bőrüknek van borostyánillata. Borostyán és néha méz…

– Mi az ördögről beszélsz? – nevetett zavartan a húga. – Az embereknek nincs szaguk, kivéve, amikor mosakodniuk kellene.

A két lány egymásra bámult. Úgy tűnt, mindkettő meglepődött.

– Hogyne lenne – erősködött Lillian. – Mindenkinek van saját illata… ne mondd, hogy még sohasem vetted észre. Némelyeknek keserűmandula-illata van, másoknak ibolya, míg van, akinek…

– Van, akinek szilva-, pálmanedv- vagy friss szénaillata van – fejezte be a mondatot Nettle.

Lillian elégedett mosollyal nézett rá.

– Úgy van, pontosan.

Nettle levette a szemüvegét, és gondosan tisztogatni kezdte, miközben kérdések sokasága kavargott a fejében. Lehetséges lenne? Lehetséges, hogy ez a lány képes megkülönböztetni a testek egyéni illatát? Ő maga képes volt rá… de ez rendkívül ritka adottság volt, és még sohasem ismert olyan nőt, aki rendelkezett volna vele.

Lillian Bowman kivett egy papírlapot a gyöngyökkel kivarrt kistáskából, és az idős emberhez lépett.

– Van egy parfümreceptem – mondta, átnyújtva Nettle-nek a papírt –, bár nem vagyok teljesen biztos benne, hogy eltaláltam-e a megfelelő mennyiségeket a hozzávalókból. Elkészítené nekem?

Nettle széthajtotta a papírt, és elolvasta a listát.

– Szokatlan kombináció – vonta fel őszes szemöldökét. – De nagyon érdekes. Azt hiszem, kellemes illat lehet belőle. – Érdeklődve pillantott a lányra. – Megkérdezhetem, honnan van ez a recept, Bowman kisasszony?

– A fejemből. – A szerény mosoly meglágyította arcvonásait. – Megpróbáltam kitalálni, milyen illat illene leginkább a saját testemhez. Bár, ahogy említettem, nagyon nehéz volt eldöntenem az alkotórészek arányát.

Nettle lesütötte a szemét, hogy elrejtse kétkedését, és újra átolvasta a listát. Gyakran előfordult, hogy egy-egy vevő azzal jött, hogy olyan parfümöt készítsen neki, amelyben valamely illat, például rózsa vagy levendula, túlsúlyban volt, de még soha senki nem adott ehhez hasonló listát. Még érdekesebbnek találta, hogy bár a kiválasztott illatok szokatlanok voltak, mégis harmonizáltak egymással. Talán csak véletlen műve, hogy a lánynak sikerült összeállítania ezt a különleges kombinációt.

– Miss Bowman – kezdte, mert kíváncsi volt, hogy a lány képességei meddig terjednek –, megengedné, hogy néhány parfümömet megmutassam önnek?

– Igen, persze – felelte vidáman Lillian. Közelebb húzódott a pulthoz, miközben Nettle csillogó, világos folyadékkal teli üvegcsét vett elő. – Mit csinál? – kérdezte, ahogy a férfi néhány cseppet szórt egy tiszta vászon zsebkendőre.

– A parfümöt sohasem szabad egyenesen az üvegből szagolni – magyarázta Nettle, átadva neki a zsebkendőt. – Előbb meg kell szellőztetni, hogy az alkohol elpárologjon belőle… és akkor csak az igazi illat marad. Bowman kisasszony, milyen illatokat képes megkülönböztetni ebben a parfümben?

Még a legtapasztaltabb parfümkészítőnek is komoly erőfeszítésébe került, hogy elkülönítse az illatokat a már kész parfümben… perceken vagy akár órákon át tartó ismételt szagolgatás után egy-egy alkotóelemet felismerjen.

Lillian lehajtotta a fejét, és megszagolta a zsebkendőt. Nettle elképedésére habozás nélkül és olyan gyorsan sorolta az összetevőket, ahogy a gyakorlott zongorista ujjai futnak a billentyűkön.

– Narancsvirág… esszencia… ámbra és… moha? – Elhallgatott, és bársonyos barna szeme zavarról árulkodott, amikor felpillantott. – Moha egy parfümben?

Nettle nem is leplezte ámulatát. Egy átlagember képességei nem terjedtek odáig, hogy felismerje egy összetett illat összetevőit. Talán azonosítani tudja az elsődleges alkotóelemet, az olyan nyilvánvaló illatot, mint a rózsa, a citrom vagy a menta, de az egyes elemek kifinomult rétegeinek érzékelése messze meghaladta a legtöbb ember képességét.

Nettle, összeszedve magát, halványan elmosolyodott a kérdés hallatán. Gyakran gazdagította a parfümjeit különleges illatokkal, amelyek telt és karakteres érzést adtak a parfümnek, de ezt még soha senki sem fedezte fel.

– Az érzékek gyönyöre a komplexitásban rejlik, a titkos meglepetésekben… tessék, próbálkozzon ezzel – vett elő a férfi egy újabb tiszta zsebkendőt, és néhány cseppet pöttyentett rá egy másik üvegcséből.

Lillian az iménti csodás könnyedséggel oldotta meg a feladatot.

– Bergamott… tubarózsa… tömjén… – Tétovázott, ismét megszagolta a kendőcskét, és hagyta, hogy a gazdag illat betöltse az orrát. Ajka csodálkozó mosolyra húzódott. – És egy leheletnyi kávé.

– Kávé? – kiáltott fel Daisy, és az üvegcse fölé hajolt. – Nem érezni rajta kávéillatot.

Lillian Nettle-re nézett, és a férfi egy mosollyal nyugtázta, hogy jól tippelt.

– Igen, kávé – erősítette meg, és ámulva csóválta meg a fejét. – Jó érzéke van hozzá, Bowman kisasszony, ez igazi adomány.

Lillian vállat vont.

– Adomány, amelynek, attól tartok, nem sok hasznát veszem a férjkeresés során – felelte szárazon. – Ez az én szerencsém, egy teljesen haszontalan adottság. Inkább csodaszép hangom lenne, vagy gyönyörű arcom. Anyám mindig azt mondja, egy hölgynek nem illik szagolgatnia a dolgokat.

– De ez az én üzletemben nem igaz.

Hosszas társalgásba merültek. Úgy beszélgettek a különféle illataromákról, mint mások a múzeumban látott műtárgyakról: édes, sötét, a több napos eső utáni erdő eleven illata; a tengeri szellő édes malátaillata; a szarvasgomba penészes szaga; a havat hozó levegő friss csípőssége. Daisy gyorsan elvesztette az érdeklődését a téma iránt, és a kozmetikumokat tartalmazó polchoz sétált. Kinyitott egy púderdobozt, amelynek tartalmától tüsszögni kezdett, aztán levett a polcról egy pasztillákkal teli tégelyt, amelynek zajosan letekerte a tetejét.

A beszélgetés során Nettle megtudta, hogy a lányok apjának illatszer- és szappangyára van New Yorkban. Lillian alkalmi látogatásai során szedte össze alapvető ismereteit a parfümökről és azok összeállításáról. Egyszer még segített is apjának az egyik szappan illatának megtervezésében. A lány semmiféle képzést nem kapott, de Nettle számára nyilvánvaló volt, hogy őstehetség. Sajnos azonban ez a tehetség mindörökre felfedezetlen marad, mert Lillian nőnek született.

– Bowman kisasszony, van egy illatszerkivonatom, amelyet szeretnék megmutatni önnek. Ha várna itt, amíg megkeresem a raktárban…

Lillian bólintott, mert a férfi felkeltette a kíváncsiságát. A pultra könyökölt, amíg Nettle eltűnt a raktárba vezető lefüggönyözött ajtónyíláson át. A helyiség zsúfolva volt képleteket tartalmazó iratszekrényekkel, párlatokkal, kivonatokkal és tinktúrákkal teli szekrényekkel, tölcsérektől, keverőtálaktól, mérőpoharaktól és egyéb eszközöktől roskadozó polcokkal… minden olyasmivel, ami a mesterségéhez kellett. Nettle a legfelső polcon, vászonba csomagolva őrzött néhány, az illatszergyártás művészetével foglalkozó ősi gall és görög művet. A jó illatszerkészítő kicsit alkimista, kicsit művész és kicsit varázsló is.

A létrán felmászva Nettle leemelt a legfelső polcról egy kis fenyőfa dobozt, és lemászott vele. Az üzletrészbe visszatérve a dobozkát a pultra tette. Mindkét Bowman lány figyelmesen nézte, ahogy felpattintja az apró, sárgaréz zárat, hogy felfedje a doboz belsejében rejlő, viaszpecséttel lezárt üvegcsét. A fél uncia, majdnem színtelen folyadék volt a legdrágább esszencia, amelyet Nettle valaha is alkotott.

A pecsétet eltávolítva Nettle egyetlen értékes cseppet pöttyentett egy zsebkendőre, és átnyújtotta Lilliannek. Az első szippantás könnyed és gyenge volt, szinte ártalmatlan. De ahogy a lány az orrához emelte a kendőt, az illat meglepően teltté, érzékivé vált, s édeskés emléke még jóval azután is érződött, hogy az első illathullám rég tovaszállt.

Lillian látható csodálkozással nézett fel a zsebkendőről.

– Mi ez?

– Egy nagyon ritka orchideafajta, amely csak éjszaka illatozik – felelte Nettle. – A szirmai hófehérek, és sokkal finomabbak, mint a jázminé. Az illóolajat nem lehet vízgőzdesztillálással kinyerni, mert túl törékenyek a szirmok.

– Akkor hideg enfleurage-eljárást alkalmaznak? – kérdezte Lillian, arra az eljárásra utalva, amely során az értékes virágszirmokat addig úsztatják növényi olajban, amíg az megtelik illóolaj-tartalommal, aztán alkohol segítségével kiválasztják az illóolajat, és az alkohol elpárolgása után megmarad a tiszta esszencia.

– Igen.

Lillian ismét beszívta a csodálatos illatot.

– Mi az orchidea neve?

– Lady of the Night, az Éj asszonya.

Daisy elragadtatottan felkacagott.

– Ez úgy hangzik, mintha azon regények egyikének a címe volna, amelyektől a mama eltiltott.

– Azt javasolnám, hogy ezt az orchideakivonatot használja a képletében a levendula helyett – mondta Nettle. – Drágább ugyan, de szerintem tökéletes alap, különösen, ha borostyánt akar rögzítőanyagnak használni.

– Mennyivel drágább? – kérdezte Lillian, majd a szeme tágra nyílt, amikor meghallotta az összeget. – Jóságos ég, az több, mint amennyit aranyban nyom.

Nettle a világosság felé tartotta az üveget, amelynek tartalma gyémántként csillogott.

– Attól tartok, a varázslat nem olcsó mulatság.

Lillian nevetett, de tekintete úgy követte az üvegcsét, mint akit megbabonáztak.

– Varázslat – horkant gúnyosan.

– Ez a parfüm csodát varázsol az életébe – erősködött a férfi mosolyogva. – Ami azt illeti, még egy titkos összetevőt is hozzá fogok adni, hogy erősítsem a hatását.

Az elbűvölt, bár láthatóan hitetlenkedő Lillian megbeszélte Nettle-lel, hogy később eljön a parfümért. Kifizette a parfümöt és Daisy pasztilláit is, aztán húgával együtt elhagyta az üzletet. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Daisy arcára, hogy lássa, a húga egyébként is élénk képzeletét felgyújtotta a titkos összetevő, a varázslat és a csoda ígérete.

– Lillian, ugye megengeded, hogy én is kipróbáljam azt a varázsparfümöt?

– Talán nem szoktam mindig megengedni?

– Nem.

Lillian elmosolyodott. Bár látszólag folyton rivalizáltak egymással, alkalmanként veszekedtek is, valójában hűséges szövetségesek és legjobb barátnők voltak. Kevés olyan ember akadt Lillian életében, aki szerette őt, kivéve Daisyt, aki a legrondább kóbor kutyákat és legidegesítőbb gyerekeket képes volt imádni, valamint javítani való vagy kidobásra megérett holmikat is.

Mégis minden közelségük ellenére különböztek. Daisy idealista volt, álmodozó teremtés, a gyermeki szeszélyesség és a ravasz intelligencia jellemezte. Lillian éles nyelvű, jókora adag cinizmussal és csípős humorérzékkel megáldott leányzóként gondolt magára, aki valóságos erődítményt épített maga és a világ közé. A végtelenségig hűséges volt a saját körébe tartozó emberekhez, különösen a férjvadászokhoz. A kicsiny csoport tagjaival az elmúlt szezonban ismerkedett meg. Ők voltak azok, akik minden bálon a fal mellett ücsörögtek, és petrezselymet árultak. Lillian, Daisy és barátnőik, Annabelle Peyton és Evangeline Jenner megesküdtek, hogy segítenek egymásnak férjet találni. Erőfeszítéseik jutalmaként sikerült összehozniuk Annabelle-t és Mr. Simon Huntot alig két hónappal ezelőtt. Most Lillian következett… bár arról még nem igazán volt elképzelésük, ki lesz a férjjelölt, mint ahogy tervük sem volt, hogyan fogják meg az illetőt.

– Persze, hogy kipróbálhatod a parfümöt – nyugtatta meg Lillian a húgát –, bár csak az ég tudja, mit remélsz tőle.

– Természetesen azt, hogy egy csinos, fiatal herceg halálosan belém szeret – felelte Daisy.

– Észrevetted már, hogy a nemesség körében milyen kevés fiatal és jóképű férfi található? – kérdezte Lillian tárgyilagosan. – A legtöbbjük ostoba, öreg, vagy olyan képe van, mint akinek horog akadt a szájába.

Daisy vihogva ölelte át a nővére derekát.

– A megfelelő úriember ott vár ránk valahol – jelentette ki –, és meg fogjuk találni.

– Mitől vagy ilyen biztos benne?

– Mert a varázslat a mi oldalunkon áll – mosolygott pajkosan a lány.

Első fejezet

Hampshire, Stony Cross Park

– Bowmanék megérkeztek – jelentette be Lady Olivia a dolgozószoba ajtajából. Bátyja az íróasztalánál ült egy halom üzleti könyv mellett. Napfény áradt be a magas, négyszögletes, ólomüveg ablakokon, amelyek a puritán, rózsafa burkolatú szoba egyetlen díszének számítottak.

Marcus, Lord Westcliff mogorván nézett fel a munkájából, sötét szemöldöke egyenes vonal volt kávészínű szeme fölött.

– Kezdődjék hát a felfordulás – morogta.

Livia felnevetett.

– Gondolom, a lányokra célzol. Csak nem olyan rosszak?

– Még rosszabbak – felelte Marcus tömören, és az arca még jobban elkomorult, amikor meglátta, hogy a toll, amelyről megfeledkezett, jókora tintapacát hagyott az amúgy makulátlan számsorokon. – Még két faragatlan ifjú hölgy, akit el kell viselnem. Az idősebb különösen híján van a jó modornak.

– Végül is amerikaiak – mutatott rá Livia. – Az csak érthető, hogy az ember többet elnéz nekik, nem? Mégsem várhatjuk el tőlük, hogy a legapróbb részletekig ismerjék a társasági szabályok végtelen listáját…

– Azt még elnézem nekik, ha a részleteket nem ismerik – vágott a szavába Marcus. – Te is tudod, hogy nem az a fajta vagyok, aki felrója Bowman kisasszonynak, hogy rózsás ujjaival nem a megfelelő szögben tartja a teáscsészét. Azt azonban zokon veszem, hogy gyakran olyan a viselkedése, hogy azt a civilizált világ bármely részén kifogásolhatónak tartanák.

Szóval a viselkedése a gond, méghozzá gyakran, gondolta Livia. Ez kezd érdekes lenni. Beljebb lépett a dolgozószobába, amelyet általában nem kedvelt, mert erősen emlékeztette a néhai apjára.

Westcliff nyolcadik grófjáról őrzött emlékei közt egyetlen boldog sem akadt. Az apjuk rideg és kegyetlen ember volt, mintha a levegő is kiszorult volna a szobából, amikor ő belépett. Minden és mindenki csalódást okozott neki. Három gyermeke közül csupán Marcus közelítette meg szigorú elvárásait, mivel bármilyen büntetést szabott ki a fiúra, bármilyen lehetetlen követelményeket állított elé, vagy bármilyen igazságtalan volt vele, Marcus sohasem panaszkodott.

Livia és nővére, Aline áhítattal néztek fel a bátyjukra, aki a kiválóságra való törekvésében folyton a legjobb jegyeket kapta az iskolában, minden rekordot megdöntött a választott sportágban, és sokkal keményebben ítélte meg önmagát, mint bárki más tette volna. Marcus be tudott törni egy lovat, tudott francia négyest táncolni, értekezést tartani matematikai törvényszerűségekről, sebet kötözni, és meg tudta javítani egy hintó kerekét, de ragyogó teljesítményei egyikével sem sikerült a legkisebb elismerést sem kicsikarnia az apjából.

Így visszatekintve Livia rájött, hogy az öreg gróf szándéka az volt, hogy a gyengédség vagy a szenvedély legkisebb szikráját is kiirtsa a fiából. Amikor azonban öt évvel azelőtt az öreg gróf meghalt, Marcus bebizonyította, hogy nagyon különbözik attól az embertől, akinek nevelték. Livia és Aline rájött, hogy a bátyjuk sohasem túl elfoglalt ahhoz, hogy meghallgassa őket, és nem számít, milyen jelentéktelen a gondjuk, Marcus mindig kész arra, hogy segítsen.

Együtt érző volt, gyengéd és megértő… ami igazán csodálatosnak tűnt, amikor az ember rájött, hogy soha még csak hasonló példát sem látott maga előtt.

Ugyanakkor Marcus kicsit hatalmaskodó is volt. Na jó… nagyon hatalmaskodó. Ha a szeretteiről volt szó, Marcus lelkiismeret-furdalás nélkül manipulálta őket, hogy azt tegyék, ami szerinte helyes. Ez nem tartozott a legvonzóbb tulajdonságai közé. Ha pedig Livia tovább akarta volna fejtegetni bátyja hibáit, be kellett volna ismernie, hogy Marcus rendíthetetlenül hisz a saját tévedhetetlenségében.

Livia kedvesen rámosolygott karizmatikus bátyjára, közben azon tűnődött, hogyan is imádhatja ennyire, amikor a férfi külsőre olyan erősen hasonlít az apjukra. Durva vonások, magas homlok, széles, keskeny száj. Ugyanolyan sűrű, hollófekete haj, merészen előreugró, széles orr, és makacsul előreszegett áll. Ez a kombináció inkább feltűnő volt, mint jóképű… de olyan arc volt ez, amely könnyen magára vonta a nők tekintetét. Az apjuktól eltérően Marcus tekintetében gyakran vidámság csillogott, és ritka mosolya szélesen villant napbarnított arcán.

Livia közeledtére Marcus hátradőlt a széken, ujjait összefonta kemény hasán. A túlságosan meleg kora szeptemberi délutánnak köszönhetően a férfi levette kabátját, és felhajtotta az ingujját, felfedve enyhén szőrös, izmos karját. Átlagos magasságú, erőteljes fizikumú férfi volt, igazi sportember.

Livia égett a vágytól, hogy többet megtudjon a faragatlan viselkedésű Bowman kisasszonyról. Az asztal szélének támaszkodott, Marcusszal szemben.

– Kíváncsi vagyok, mit tett ez a Bowman kisasszony, amivel kivívta a rosszallásodat – tűnődött fennhangon. – Áruld el, Marcus! Ha nem teszed, a képzeletem biztos sokkal botrányosabb képeket fog elém vetíteni, mint amire szegény Bowman kisasszony valójában képes.

– Szegény Bowman kisasszony? – horkant fel Marcus. – Ne faggass, Livia! Nem beszélhetek róla.

A legtöbb férfihoz hasonlóan Marcus sem értette, hogy semmi sem gyújtja fel jobban egy nő kíváncsiságát, mint egy olyan téma, amiről nem beszélhet.

– Ki vele, Marcus! – parancsolta. – Különben gondoskodom róla, hogy mérhetetlen szenvedésekben legyen részed.

A bátyja gúnyosan húzta fel a szemöldökét.

– Mivel Bowmanék már megérkeztek, ez csak üres fenyegetés.

– Akkor kénytelen leszek találgatni. Talán rajtakaptad valakivel Bowman kisasszonyt? Talán hagyta, hogy valamelyik úriember megcsókolja… vagy még többet is?

Marcus erre már gúnyosan elmosolyodott.

– Aligha. Elég egyetlen pillantást vetni rá, hogy egy józan eszű férfi üvöltve meneküljön az ellenkező irányba.

Livia összevonta a szemöldökét, mert úgy érezte, bátyja meglehetősen kemény Lillian Bowmannel.

– Nagyon csinos lány, Marcus.

– A csinos külső nem elég, hogy elfedje a jellembeli hibáit.

– Mint például?

Marcus halk, gúnyos hangot hallatott, mintha Bowman kisasszony hibái olyan szembeszökőek lennének, hogy sorolni sem kell őket.

– Manipulatív.

– Akárcsak te, drágám – mormolta Livia.

A férfi úgy tett, mintha meg sem hallotta volna.

– Hatalmaskodó.

– Ahogy te is.

– Öntelt.

– Mint te – vágta rá Livia.

Marcus mogorván rámeredt.

– Azt hittem, Bowman kisasszony hibáiról beszélünk, nem az enyémekről.

– De nekem úgy tűnik, nagyon is sok közös vonás van bennetek – tiltakozott ártatlanul Livia. Figyelte, ahogy bátyja leteszi a tollat, ügyelve, hogy a tollszár pontosan párhuzamos legyen az asztalon lévő többi tárggyal. – Visszatérve az illetlen viselkedésre… azt mondod, nem valami kompromittáló helyzetben találtál rá?

– Nem, azt mondtam, nem férfival volt.

– Marcus, nekem erre nincs időm – fakadt ki Livia türelmetlenül. – Üdvözölnöm kell Bowmanéket… ahogy neked is, de mielőtt kimegyünk ebből a szobából, követelem, hogy áruld el, milyen botrányos dolgot művelt az a lány.

– Túl nevetséges még csak beszélni is róla.

– Férfi módra ült a nyeregben? Szivarozott? Meztelenül úszott a tóban?

– Nem egészen. – Marcus morcosan vette fel az asztal sarkáról a sztereoszkópot, Aline húga ajándékát, aki most a férjével New Yorkban élt. A juharfából és üvegből készült sztereoszkóp vadonatúj találmány volt. Amikor sztereoképet – dupla fényképet – csúsztattak a lencsék mögé, az háromdimenziós képként jelent meg. A sztereokép valósághűsége döbbenetes volt… egy fa ágai például olyan érzést keltettek az emberben, mintha egyenesen az orrát csiklandoznák, és a sziklahasadék úgy tátongott, hogy az ember úgy érezte, bármelyik pillanatban belezuhanhat. Marcus a szeme elé emelte a sztereoszkópot, és elmélyült figyelemmel tanulmányozta a római Colosseum képét.

Amikor Livia már majdnem felrobbant a türelmetlenségtől, Marcus halkan megszólalt.

– Láttam Bowman kisasszonyt métázni, méghozzá alsóneműben.

Livia értetlenül bámult rá.

– Métázni? Arra a játékra gondolsz, amit bőrlabdával és lapos ütőkkel játszanak?

Marcus ajka türelmetlenül megrándult.

– A legutóbbi látogatása során történt. Bowman kisasszony és a húga a barátnőivel ugrabugrált a birtok északnyugati részén levő mezőn, amikor Simon Hunt és én történetesen arra lovagoltunk. Mind a négy lányon csak alsóruha volt… azt állították, hogy nehéz játszani a súlyos szoknyákban. Szerintem bármilyen ürügy megfelelt nekik, hogy félmeztelenül rohangálhassanak. A Bowman testvérek hedonisták.

Livia a szájára tapasztotta a tenyerét, de így sem sikerült elfojtania a feltörő nevetését.

– El sem akarom hinni, hogy csak most mondtad el.

– Bárcsak el tudnám felejteni! – mondta Marcus komoran, a sztereoszkópot letéve. – Csak a jó ég tudja, hogyan leszek képes Thomas Bowman szemébe nézni, miközben a ruhátlan lánya képe frissen él az emlékezetemben.

Livia magában mulatva tanulmányozta a bátyja nyers vonásait. Természetesen nem kerülte el a figyelmét, hogy Marcus „lányt” mondott és nem „lányait”… ami persze azt jelenti, hogy a kisebbiket észre sem vette. Lillian volt az, akire a figyelme összpontosult.

Marcust ismerve azt várta volna, hogy a bátyja jót mulat az eseten. Bár fivére meglehetősen szigorú erkölcsi normák szerint élt, a sznobság távol állt tőle, és remek humorérzékkel bírt. Noha Marcus sohasem tartott szeretőt, Livia hallott rebesgetni néhány diszkrét viszonyról… sőt azt is suttogták, hogy a látszólag vaskalapos gróf határozottan bővérű a hálószobában. De valami oknál fogva ez a rámenős, arcátlan és rossz modorú amerikai újgazdag lány zavarta Marcust. Livia eltűnődött, vajon bátyjára is igaz lesz-e a Marsden család amerikaiak iránt érzett nyilvánvaló vonzalma… elvégre Aline egy amerikaihoz ment férjhez, és ő is csak nemrég lett Gideon Shaw, a New York-i Shaw-k egyikének a felesége.

– Nagyon elbűvölő volt alsóruhában? – kérdezte Livia ravaszul.

– Igen – vágta rá Marcus gondolkodás nélkül. – Azaz nem! Úgy értem, nem néztem meg olyan jól, hogy felmérhessem a bájait. Már ha van neki egyáltalán.

Livia megharapta az alsó ajkát, nehogy felnevessen.

– Ugyan már, Marcus… harmincöt éves, egészséges férfi vagy… és még csak oda sem lestél Bowman kisasszonyra, aki egy szál fehérneműben állt ott?

– Nem szoktam leskelődni, Livia. Vagy alaposan megnézek valamit, vagy nem. A leskelődés gyerekes dolog, egy felnőttnél pedig egyenesen abnormális.

Livia lesújtó pillantást vetett rá.

– Nos, szörnyen sajnálom, hogy ilyen kemény megpróbáltatásban volt részed. Csak remélhetjük, hogy mostani látogatása során Bowman kisasszony hiánytalan öltözékben mutatkozik a jelenlétedben, nehogy ismét megbotránkoztassa a kifinomult érzelmeidet.

Marcus a homlokát ráncolta a húga gúnyolódására.

– Kétlem, hogy így lesz.

– Úgy érted, kétled, hogy teljesen fel lesz öltözve, vagy abban kételkedsz, hogy nem fog megbotránkoztatni?

– Elég legyen, Livia! – morogta Marcus, mire a fiatalasszony felvihogott.

– Gyere, le kell mennünk, hogy üdvözöljük Bowmanéket.

– Arra most nincs időm – mondta kurtán Marcus. – Üdvözöld őket te, és ments ki valami ürüggyel.

Livia döbbenten nézett rá.

– Nem jössz le, hogy… De, Marcus, le kell jönnöd! Nem olyan embernek ismerlek, aki ekkora otrombaságra képes.

– Később majd helyrehozom a dolgot. Az ég szerelmére, majdnem egy hónapig itt lesznek… bőven lesz alkalmam rá, hogy megbékítsem őket. De ez a beszélgetés a Bowman lányról elrontotta a hangulatom, és most a hideg is kilel, ha arra gondolok, hogy vele egy helyiségben legyek.

Livia a fejét csóválva olyan tekintettel mérte végig, ami egyáltalán nem tetszett a férfinak.

– Hmm. Láttalak már olyan emberekkel társalogni, akikről tudom, ki nem állhatod őket, és mindig sikerül civilizáltnak maradnod… különösen olyankor, ha akarsz tőlük valamit. De ez a Bowman kisasszony valami oknál fogva mérhetetlenül bosszant. Van is rá elméletem, hogy miért.

– Ó, csak nem? – Marcus tekintetében kihívás villant.

– Még dolgozom rajta. Tudatom veled, mihelyt végleges következtetésre jutottam.

– Isten legyen hozzám irgalmas! Csak menj, Livia, üdvözöld a vendégeinket.

– Míg te elbújsz itt, mint róka a vackában?

Marcus felállt, és intett neki, hogy induljon előre.

– A hátsó kijáraton távozom, és hosszú lovaglásra indulok.

– Mennyi ideig leszel távol?

– Időben visszaérek, hogy még átöltözhessek a vacsorához.

Livia bosszankodva felsóhajtott. A hivatalosan másnap kezdődő nagy vendégség nyitánya lesz az esti vacsora, ami azt jelenti, hogy sok emberre számíthat. A legtöbb vendég megérkezett már, és még néhány későn jövő is várható.

– Ajánlom, ne késs el! – figyelmeztette a bátyját. – Amikor beleegyeztem, hogy a háziasszonyod leszek, arról nem volt szó, hogy mindennel nekem kell bajlódnom.

– Sohasem kések – jelentette ki Marcus higgadtan, és olyan lelkesedéssel indult a hátsó kijárat felé, mint aki éppen megmenekült az akasztófától.

Második fejezet

Marcus kilovagolt. Végigléptetett a kertek mögött induló erdei ösvényen. Keresztezte a mélyutat, és amint kiért a másik oldalon kezdődő lapályra, megeresztette a gyeplőt, az állat nekilódult, és tovavágtattak a füves pusztán. Egész Hampshire-ben Stony Cross Park büszkélkedhetett a legnagyszerűbb földterülettel: sűrű erdőségek, virágszőnyeggel borított mezők, mocsarak, bő termést hozó termőföldek váltogatták egymást. Egykor a királyi család tagjai vadásztak itt, manapság pedig a vendégségbe vágyók egyik legkeresettebb célpontja volt.

Marcus céljainak nagyon megfelelt a vendégek többé-kevésbé folyamatos áramlása, mert társaságot biztosított neki a sporthoz és vadászathoz, amit annyira kedvelt, ugyanakkor alkalmat adott gazdasági és politikai manőverezésre is. Mindenféle üzleti megállapodás köttetett ezen vendégségek alatt, s nem egyszer előfordult, hogy Marcusnak sikerült egy politikust vagy üzletembert valamely fontos ügy mellé állítania.

Ennek a vendégségnek sem szabadna másnak lennie, ám az utóbbi néhány napban Marcust egyre gyakrabban gyötörte nyugtalanság. Végtelenül racionális ember lévén nem hitt az előérzetekben vagy bármilyen más spiritiszta ostobaságban, amelyek az utóbbi időben oly divatossá váltak… de úgy tűnt, mintha Stony Cross Park légköre megváltozott volna. A levegő szinte vibrál a feszültségtől, mint a vihar előtti csendben. Marcus nyugtalan és türelmetlen volt, és semmilyen mozgás, fizikai megterhelés nem tudta enyhíteni növekvő nyugtalanságát.

Az előtte álló estére gondolva, és arra, hogy jó házigazda módjára koccintania, csevegnie kell Bowmanékkel, érezte, hogy a nyugtalansága lassan felszínre törő idegességgé válik. Már megbánta, hogy meghívta őket. Igazság szerint boldogan lemondott volna a Thomas Bowmannel kötendő üzletről, ha ezáltal meg tud szabadulni a családtól. Mégis tény, hogy Bowmanék itt vannak, és szűk egy hónapig itt is maradnak, szóval akár a legjobbat is kihozhatja a dologból.

Marcusnak szándékában állt komoly tárgyalásokat folytatni Thomas Bowmannel a szappangyára terjeszkedéséről, szerette volna, ha a férfi Liverpoolban vagy talán Bristolban is létrehoz egy leányvállalatot. Ha hinni lehet Marcus parlamentbeli liberális barátainak, majdnem biztos volt, hogy a brit szappan adóját eltörlik a következő néhány évben, és amikor ez megtörténik, a szappan sokkal elérhetőbb lesz a közemberek számára is, ami jót tesz majd a közegészségnek, és persze kellemes módon Marcus bankszámlájának, ha Bowmanék hajlandók üzlettársnak elfogadni.

Ugyanakkor Thomas Bowman látogatásának tagadhatatlan velejárója volt, hogy Marcusnak el kellett viselnie a Bowman lányok jelenlétét is. Lillian és Daisy tipikus megtestesítői voltak annak a kellemetlen folyamatnak, hogy amerikai örökösnők Angliába jöttek férjet szerezni maguknak. Nagyravágyó lányok vetették rá magukat a brit arisztokráciára, akik folyton magukról áradoztak förtelmes kiejtésükkel, és nyilvánosságra törekedve egyre felbukkant a nevük a lapokban. Minden bájt nélkülöző, hangos, beképzelt fiatal nők, akik a szüleik pénzén szándékoztak férjet venni maguknak… és gyakran sikerrel jártak.

Marcus az előző vendégség során ismerkedett meg a Bowman lányokkal, és nem sok vonzó tulajdonságot fedezett fel bennük. Lilliannek, az idősebbnek különösen sikerült kivívnia az ellenszenvét, amikor ő és a barátnői – férjvadászoknak hívták magukat (mintha ez olyasmi volna, amire büszkék lehetnek!) – kidolgoztak valami tervet, hogyan csaljanak a házasság csapdájába egy arisztokratát. Marcus sohasem felejti el azt a pillanatot, amikor a terv kiderült. Jóságos isten! Hát semmi sincs, amitől ön elszégyellné magát?, kérdezte akkor. Ha van is, még nem jöttem rá, mi az, vágott vissza a lány pimaszul.

Rendkívüli arcátlansága megkülönböztette minden más lánytól Marcus ismeretségi körében. Ez, valamint az, hogy alsóneműben métázott, meggyőzte a grófot arról, hogy Lillian Bowman igazi bajkeverő. Márpedig ha egyszer Marcus valakiről kialakította a véleményét, akkor csak ritkán változtatta meg.

Marcus komoran fontolóra vette, hogyan viselkedjen Lilliannel. Hűvös és távolságtartó lesz, akárhogy próbálja provokálni a lány. Lillian kétségtelenül dühöngeni fog, ha látja, milyen csekély hatással van rá. Marcus szinte látta maga előtt a lány bosszankodását, amiért semmibe veszik, és ettől mintha máris enyhült volna a nyomás a mellkasában. Igen, minden tőle telhetőt el fog követni, hogy elkerülje a lányt, és amikor a körülmények arra kényszerítik, hogy egy helyiségben tartózkodjon vele, hűvös udvariassággal fogja kezelni. Marcus derültebb arccal egy sor ugrásba vitte a lovát: bozótos, kerítés, alacsony kőfal… ló és lovasa tökéletes összhangban mozgott együtt.

– Márpedig, lányok – Mrs. Mercedes Bowman szigorúan végigmérte lányait az ajtóból –, ragaszkodom hozzá, hogy legalább két órát aludjatok, hogy frissek és üdék legyetek estére. Lord Westcliff vacsorái általában későn kezdődnek, és éjfélig is eltartanak. Nem akarom, hogy bármelyikőtök is ásítozzon az asztalnál.

– Igen, anya – felelte engedelmesen a két lány ártatlan képpel, amellyel azonban nem sikerült becsapniuk az anyjukat.

Mrs. Bowman rengeteg energiával rendelkező, becsvágyó asszony volt. Vékony teste mellett még egy agár is pufóknak tűnt. Ideges, pattogó hangon beszélt, méghozzá általában életének legfőbb céljáról, miszerint lányai remek partit csináljanak.

– Semmilyen körülmények közt nem hagyhatjátok el ezt a szobát – folytatta keményen. – Nem osonhattok ki, hogy Lord Westcliff birtokán barangoljatok. Semmi kaland, kellemetlenség vagy bármiféle kalamajka! Kulcsra zárom az ajtót, hogy biztosan itt maradjatok, és pihenjetek.

– Anya – tiltakozott Lillian –, ha létezik Stony Crossnál unalmasabb hely ezen a világon, megeszem a kalapom. Ugyan milyen bajba kerülhetnénk?

– Te képes vagy a semmiből is bajt kavarni – mondta Mercedes a szemét összehúzva. – Éppen ezért minden lépéseteket figyelni fogom. Ahogy legutóbb viselkedtetek, csodálkozom, hogy egyáltalán újra meghívtak.

– Én nem – közölte Lillian szárazon. – Mindenki tudja, hogy azért vagyunk itt, mert Westcliff szemet vetett apa gyárára.

– Lord Westcliff – javította ki sziszegve Mercedes. – Lillian, tisztelettel kell beszélned a grófról. Ő a leggazdagabb nemes Angliában, és a vérvonala…

– Régebbi, mint a királynőé – vágott anyja szavába Daisy éneklő hangon, hiszen ezerszer hallotta már ezt a nótát. – És övé Anglia legrégebbi grófsága, ami…

– Európa legkívánatosabb agglegényévé teszi őt – fejezte be Lillian hűvös hangon, szemöldökét gúnyosan felvonva. – Sőt talán az egész világ legkívánatosabb agglegényévé. Anya, bolond vagy, ha tényleg azt hiszed, hogy Westcliff bármelyikünket is elveszi.

– Nem bolond – szólt közbe Daisy –, csak New York-i.

Egyre több olyan akadt New Yorkban, mint Bowmanék, akik nem tudtak beilleszkedni sem a konzervatív Térdnadrágosok közé, sem a divatos társaságba. Ezek a felkapaszkodott családok hatalmas vagyonokat gyűjtöttek a vállalkozásaikból – gyáraikból vagy bányáikból –, ám mégsem tudták elfogadtatni magukat azokkal a körökkel, ahová kétségbeesetten vágytak bekerülni. A magány és a New York-i társaság visszautasítása miatt érzett szégyen jobban táplálta Mercedes becsvágyát, mint bármi más.

– El fogjuk feledtetni Lord Westcliff-fel a múltkori botrányos viselkedéseteket – közölte komolyan. – Szerények és csendesek lesztek, mindig illedelmesen viselkedtek… és többé hallani sem akarok erről a férjvadászatról. Tartsátok távol magatokat attól a botrányos Annabelle Peytontől, meg a másiktól, attól a…

– Evie Jenner – segítette ki készségesen Daisy. – És már Annabelle Hunt, anya.

– Annabelle Westcliff legjobb barátjához ment feleségül – mutatott rá Lillian. – Szerintem ez remek indok arra, hogy továbbra is találkozzunk vele, anya.

– Még megfontolom – mondta Mercedes, de gyanakodva méregette lányait. – Addig is azt akarom, hogy aludjatok egy jó nagyot. Egy hangot sem akarok hallani, megértettétek?

– Igen, anya – vágta rá kórusban a két lány.

Az ajtó becsukódott, és hallották, ahogy az anyjuk határozottan ráfordítja a kulcsot.

A nővérek egymásra vigyorogtak.

– Szerencsére a métáról nem szerzett tudomást – jegyezte meg Lillian.

– Mostanra már halottak lennénk – helyeselt komolyan Daisy.

Lillian kivett egy hajtűt a fésülködőasztalon lévő kis, zománcozott dobozból, és az ajtóhoz ment.

– Kár, hogy minden apróságon felizgatja magát, nem?

– Mint amikor azt a koszos kismalacot becsempésztük Mrs. Astor szalonjába.

Lillian, az emléken mosolyogva letérdelt az ajtó elé, és a tűt bedugta a kulcslyukba.

– Tudod, mindig csodálkoztam, anya miért nem érti meg, hogy az ő védelmében csináltuk. Valamit tenni kellett azok után, hogy Mrs. Astor nem hívta meg anyát a partijára.

– Azt hiszem, anya úgy véli, élő állatot bevinni más házába nem igazán jó ajánlólevél a meghívásokra.

– Márpedig szerintem az közel sem volt olyan borzasztó, mint amikor tűzijátékot rendeztünk abban a boltban, a Fifth Avenue-n.

– Azt kötelességünk volt megtenni azok után, hogy a boltos olyan udvariatlan volt.

A tűt kihúzva a zárból Lillian szakértő módon behajlította a végét, majd visszadugta. Szemét összehúzva addig ügyeskedett, amíg a zár kattant egyet, akkor diadalmas mosollyal nézett fel a húgára.

– Azt hiszem, eddig ez volt a leggyorsabb munkám.

Daisy azonban nem viszonozta a mosolyát.

– Lillian… ha sikerül idén férjet találnod magadnak… minden megváltozik. Te is megváltozol. Nem lesz több kaland, móka, és én egyedül maradok.

– Ne butáskodj! – ráncolta a homlokát Lillian. – Nem fogok megváltozni, és te sem maradsz egyedül.

– Akkor már a férjednek tartozol engedelmességgel – emlékeztette Daisy –, és ő nem fogja hagyni, hogy mindenféle csintalanságot művelj velem együtt.

– Nem, nem, nem… – Lillian felállt, és legyintett. – Olyan férj nem kell. Csak olyan férfihoz megyek hozzá, aki észre sem vesz, vagy nem törődik azzal, mit teszek, amikor nem vagyok vele. Olyanhoz, mint az apánk.

– Nekem nem úgy tűnik, hogy apánk nagyon boldoggá tette volna anyát – jegyezte meg Daisy. – Kíváncsi lennék, szerették-e egymást valaha.

Lillian az ajtónak dőlt, és homlokát ráncolva fontolóra vette a kérdést. Mostanáig eszébe sem jutott azon töprengeni, hogy a szülei házassága szerelmi házasság volt-e, de valahogy úgy érezte, hogy nem. Ahhoz mindketten túl függetlenek voltak. A kapcsolatuk legjobb esetben is felületes lehetett. Lillian tudomása szerint szülei csak ritkán vitatkoztak, és még ritkábban beszéltek egymással. De érezhető keserűség nem volt köztük. Inkább a közöny jellemezte az egymáshoz való viszonyukat, és egyikükön sem látszott, hogy vágyna, vagy akár hajlandóságot érezne a boldogságra.

– Szerelem csak a regényekben létezik, drágám – mondta végül, és igyekezett cinikus hangot megütni. Az ajtót résnyire nyitva kikukucskált a folyosóra, majd visszanézett Daisyre. – Tiszta a levegő. Kisurranunk a cselédbejárón?

– Igen, és a kastély nyugati oldalához menjünk, onnan meg tovább az erdőbe.

– Miért az erdőbe?

– Emlékszel, Annabelle milyen szívességet kért tőlem?

Lillian egy pillanatig értetlenül bámult rá, aztán az égnek emelte a tekintetét.

– Jóságos ég, Daisy, nem gondolhatod komolyan, hogy teljesíted azt a nevetséges kívánságot!

A húga ravasz pillantást vetett rá.

– Csak azért nem akarod, hogy megcsináljam, mert Lord Westcliffnek lesz haszna belőle.

– Senkinek sem lesz haszna belőle – felelte Lillian bosszúsan. – Őrültség az egész!

Daisy eltökélten nézett rá.

– Megkeresem Stony Cross kívánságkútját – jelentette ki méltóságteljesen –, és megteszem, amit Annabelle kért. Elkísérhetsz, ha akarsz, vagy csinálhatsz valami mást is, ahogy kedved tartja. De… – folytatta, és fenyegetőn összehúzta mandulavágású szemét – azok után, hogy ki kellett várnom, amíg végigböngészed annak az öreg illatszerboltnak az összes polcát, úgy vélem, tartozol nekem egy kis…

– Rendben – morogta Lillian. – Veled megyek. Ha nem tenném, sohasem találnád meg azt a kutat, és a végén eltévednél valahol az erdőben.

Ismét kinézett a folyosóra, hogy megbizonyosodjon róla, még mindig üres, aztán a cselédbejárat felé indult. A nővérek gyakorlottan lopakodtak végig a folyosón, lépteik zaját elnyelte a vastag szőnyeg a talpuk alatt.

Bármennyire nem kedvelte Lillian Stony Cross Park tulajdonosát, azt kénytelen volt elismerni, hogy a birtok csodálatos. A kastély európai stílusban épült, mézszínű kövekből, négy sarkán festői tornyok törtek a magasba. Mivel az Itchen folyóra néző meredélyen állt, teraszosan művelt kertek és gyümölcsösök vették körül, amelyeket nyolcvan hektár park és erdőség övezett. A Westcliff család tagjai, a Marsdenek, immáron tizenöt nemzedék óta birtokolták ezt a területet, amint azt bármelyik szolga sietett az érdeklődők tudomására hozni. És aligha csak ekkora volt Lord Westcliff vagyona. Azt beszélték, több mint nyolcvanezer hektár földje volt Angliában és Skóciában, és az ingatlanjai közt két kastély, három kúria, egy sorház, öt ház szerepelt és egy villa a Temze partján. Stony Cross Parkot viszont kétségtelenül a Marsden-birtokok koronájának tekintették.

A kastélyt megkerülve a nővérek gondosan ügyeltek rá, hogy a tiszafa sövény takarásában haladjanak, így nem láthatták meg őket a főépületből. Az összefonódott ágak lombsátrán áttört a napfény, amikor beértek a cédrusokkal és tölgyekkel teli erdőbe.

– Imádom ezt a helyet! – kiáltott fel Daisy a magasba emelve a karját.

– Tűrhető – mondta morcosan Lillian, bár magában kénytelen volt elismerni, hogy a kora őszi tájnál aligha akad gyönyörűbb Angliában.

Daisy felugrott egy kidőlt fatörzsre, amelyet az út szélére húztak, és óvatosan végigsétált rajta.

– Majdnem megéri hozzámenni Lord Westcliffhez, hogy az ember Stony Cross Park úrnője lehessen, nem gondolod?

Lillian felvonta a szemöldökét.

– És aztán elviselni a fellengzős kijelentéseit, meg engedelmeskedni minden parancsának? – fintorgott utálkozva.

– Annabelle azt mondja, hogy Lord Westcliff sokkal kedvesebb, mint eleinte hitte.

– Ezt is kell mondania azok után, ami néhány héttel ezelőtt történt.

A nővérek elhallgattak, ahogy felidézték a közelmúlt drámai eseményeit. Miközben Simon Hunt körbevezette feleségét a mozdonygyárban, amelyet Lord Westcliff-fel közösen birtokoltak, szörnyű robbanás történt, ami kis híján az életükbe került. Lord Westcliff öngyilkos módon berontott a lángoló épületbe, hogy kimentse őket, és sikerült élve kihoznia a házaspárt. Érthető, hogy Annabelle most hősnek látja Westcliffet, és nemrégiben még azt is mondta, hogy a férfi önteltsége tulajdonképpen megnyerő. Lillian erre szárazon csak annyit válaszolt, hogy Annabelle nyilván még mindig a füstmérgezés következményeitől szenved.

– Azt hiszem, köszönettel tartozunk Lord Westcliffnek – jegyezte meg Daisy, leugorva a fatörzsről. – Végül is megmentette Annabelle életét, és igazán nem dicsekedhetünk azzal, hogy túl sok barátnőnk lenne.

– Annabelle megmentése csak a véletlen műve – morogta Lillian. – Westcliff csak azért kockáztatta az életét, nehogy elveszítsen egy hasznos üzlettársat.

– Lillian! – Daisy, aki néhány lépéssel nővére előtt járt, meglepetten fordult hátra. – Nem jellemző rád a hálátlanság. Az ég szerelmére, a gróf bement az égő épületbe, hogy megmentse a barátnőnket és a férjét! Mi többet kellene még tennie, hogy kivívja az elismerésed?

– Biztos vagyok benne, hogy Westcliffet a legkevésbé sem érdekli, hogy kivívja-e az elismerésem – felelte Lillian. Összerezzent, hallva, milyen mogorva a hangja, de azért folytatta. – Azért nem szeretem azt az embert, mert nyilvánvaló, hogy ő mennyire utál engem. Minden szempontból felsőbbrendűnek tartja magát… erkölcsileg, társadalmilag és szellemileg. Ó, mennyire vágyom rá, hogy valami módon megbotránkoztassam!

Egy percig némán sétáltak tovább, aztán Daisy megállt, hogy ibolyát szedjen az ösvény mentén.

– Gondoltál már arra, hogy megpróbálsz kedves lenni Lord Westcliffhez? – kérdezte, és a virágot a hajába tűzte. – Talán meglepne azzal, hogy cserébe ő is kedves lenne hozzád.

– Nem – rázta meg a fejét komolyan Lillian –, valószínűleg tenne valami sértő megjegyzést, aztán önelégülten mosolyogna.

– Azt hiszem, te túlságosan… – kezdte Daisy, de aztán fülelve elhallgatott. – Valami csobbanást hallottam. A kívánságkútnak itt kell lennie a közelben!

– Micsoda öröm – jegyezte meg Lillian, és kelletlen mosollyal követte a húgát, aki futva indult előre a rét mellett kígyózó mélyúton. Az ingoványos terület kék és lila őszirózsáktól, sáslevelektől és virágzó aranyvesszőktől tarkállott. Az út közelében közönséges orbáncfű nőtt, sárga virágai megannyi apró napfényként ragyogtak. Lillian a balzsamos levegőt élvezve lassított, és mélyet lélegzett. Ahogy közeledett a kavargó vizű kívánságkúthoz, amely egy forrás táplálta lyuk volt a földben, a levegő enyhén párássá vált.

Nyár elején, amikor barátnőivel meglátogatták a kutat, egy helyi hagyománynak megfelelően mindegyikük beledobott egy tűt… és Daisy kívánt valami titokzatosat Annabelle-nek, ami később valóra vált.

– Itt is van – mondta Daisy, és a zsebéből egy vékony acélszilánkot vett elő. Az a fémdarabka volt, amelyet Annabelle Westcliff vállából húzott ki, amikor a szétrobbant kemence acélkartácsot köpködött szét a műhelyben. Még Lillian is összerezzent a gonosz kinézetű szilánk láttán, pedig ő igazán nem volt hajlamos bármi együttérzést is mutatni Westcliff iránt.

– Annabelle azt kérte, dobjam ezt a kútba, és ugyanazt kívánjam Lord Westcliffnek, amit neki is kívántam.

– És mi volt az? – akarta tudni Lillian. – Sohasem árultad el.

Daisy incselkedőn rámosolygott.

– Hát nem egyértelmű, kedvesem? Azt kívántam, hogy Annabelle olyan férfihoz menjen feleségül, aki tiszta szívéből szereti.

– Ó!

Felidézve, amit tudott Annabelle házasságáról, és a házaspár közti nyilvánvaló rajongásra gondolva Lillian úgy vélte, hogy a kívánságnak működnie kellett. Gyengéd, de lesújtó pillantást vetett húgára, és hátrább állt, hogy figyelje, mit csinál.

– Lillian – tiltakozott Daisy –, ide kell állnod mellém! Sokkal valószínűbb, hogy a kút szelleme teljesíti a kívánságot, ha mindketten arra koncentrálunk.

Erre már Lillian halkan felnevetett.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy a kút szelleme létezik? Jóságos ég, mikor lettél ilyen babonás?

– Kérdezi ezt az, aki épp nemrég vásárolt egy üvegcse varázsparfümöt…

– Egyetlen pillanatig sem hittem, hogy tényleg varázsereje van. Csak tetszett az illata…

– Lillian – dorgálta a nővérét játékosan Daisy –, ugyan mi károd származhat belőle, ha kihasználod a lehetőséget? Nem vagyok hajlandó elhinni, hogy anélkül kell leélnünk az életet, hogy valami varázslatos történik velünk. Most pedig állj ide mellém, és kívánj te is Lord Westcliffnek! Ez a legkevesebb, amit megtehetünk érte azok után, hogy kimentette a tűzből a mi kedves Annabelle-ünket.

– Ó, rendben. Odaállok… de csak azért, nehogy beleess a kútba.

Lillian a húga mellé lépett, átölelte a vállát, és belebámult a sáros, zavaros vízbe.

Daisy szorosan behunyta a szemét, és a markába szorította az acélszilánkot.

– Nagyon erősen kívánom – suttogta. – Te is, Lillian?

– Igen – mormolta Lillian, bár ő nem egészen azt kívánta, hogy Lord Westcliff találja meg az igaz szerelmét. Az ő kívánsága inkább így hangzott: azt kívánom, hogy Westcliff olyan nőt találjon magának, aki térdre kényszeríti. Erre a gondolatra elégedetten elmosolyodott, és akkor sem hagyta abba a mosolygást, amikor Daisy beledobta a kútba a fémdarabkát, amely lesüllyedt a gödör feneketlen mélyére.

Daisy összeütötte a tenyerét, és elégedetten elfordult a kúttól.

– Tessék, ez meg is van – mondta ragyogva. – Alig várom, hogy lássam, ki mellett köt ki Westcliff.

– Sajnálom szegény lányt – felelte Lillian –, bárki legyen is.

Daisy a kastély felé fordította a fejét.

– Vissza a házba?

A fesztelen csevegés hamarosan stratégiai megbeszéléssé alakult. Megvitatták Annabelle ötletét, amelyet a legutóbbi találkozáskor vetett fel. A Bowman lányoknak égető szükségük van egy támogatóra, aki bevezetné őket a brit társaság felsőbb köreibe… és nem akármilyen támogatóra. Olyannak kell lennie, aki hatalmas és befolyásos személyiség, és aki széles körben ismert. Valaki olyannak, akinek a döntését az arisztokrácia többi tagja is elfogadja. Annabelle szerint erre a feladatra senki sem alkalmasabb, mint Westcliff grófné, a gróf édesanyja.

A grófnét, aki úgy tűnt, szeret a kontinensen utazgatni, csak ritkán lehetett látni. Még amikor Stony Cross Parkban tartózkodott, akkor sem sűrűn jelent meg a vendégek körében, és ha mégis, becsmérelte fiának azt a szokását, hogy üzletemberekkel és más nem arisztokrata származású egyénekkel barátkozik. Igazából még egyik nővér sem találkozott a grófnéval, de rengeteget hallottak róla. Ha a pletykáknak hinni lehetett, a grófné mogorva vén sárkány volt, aki gyűlölte az idegeneket, különösen az amerikaiakat.

– Fel nem foghatom, miért hiszi Annabelle, hogy bármi esélyünk van a grófnét támogatónknak megnyerni – mondta Daisy, egy követ rugdosva maga előtt, ahogy az ösvényen sétáltak. – Önként nem fogja vállalni, az biztos.

– De igen, ha Westcliff utasítja rá – felelte Lillian. Felvett egy nagyobb botot, és szórakozottan suhintott vele. – Nyilvánvaló, hogy a grófnét rá lehet venni, hogy megtegyen valamit, ha Westcliff akarja. Annabelle mesélte, hogy a grófné nem helyeselte Lady Olivia és Mr. Shaw házasságát, és esze ágában sem volt elmenni az esküvőre. De Westcliff tudta, hogy a húgát szörnyen bántaná, ha az anyjuk nem lenne ott a szertartáson, ezért kényszerítette a grófnét, hogy maradjon, sőt azt is elérte, hogy jó képet vágjon a dologhoz.

– Tényleg? – nézett rá Daisy kíváncsi félmosollyal. – Érdekelne, hogyan csinálta.

– Úgy, hogy ő a ház ura. Amerikában a nő irányít, de Angliában minden a férfi körül forog.

– Ez nem túlságosan tetszik.

– Igen, tudom – bólintott Lillian, majd némi hallgatás után hozzátette: – Annabelle szerint Angliában a férjjel engedélyeztetni kell az étrendet, a bútorok elrendezését, a függönyök színét… mindent.

Daisyt ezt láthatóan meglepte, és meg is döbbentette.

– Mr. Hunt ilyesmikkel foglalkozik?

– Nem, ő nem… de ő nem is arisztokrata, hanem üzletember. Márpedig az üzlettel foglalkozóknak nincs idejük ilyen csip-csup dolgokra. De egy átlagos nemesembernek bőven akad ideje arra, hogy minden apróságnak utánanézzen, ami az otthonában történik.

Daisy felhagyott a kő rugdalásával, és komor pillantást vetett a nővérére.

– Azon tűnődöm… miért is akarunk oly elszántan beházasodni az arisztokráciába, hogy egy hatalmas, öreg és romos házban éljünk, gusztustalan angol ételeket együnk, és megpróbáljunk parancsokat osztogatni olyan szolgáknak, akik a legcsekélyebb tiszteletet sem érzik irántunk.

– Mert anyánk így akarja – felelte Lillian szárazon. – És mert New Yorkban nem kellettünk senkinek.

Sajnálatos tény volt, hogy a társadalomban a férfiak újonnan szerzett vagyonukkal könnyen találtak maguknak feleséget, de a nem előkelő származású örökösnők a kékvérűeknek nem kellettek, de az újgazdagoknak sem, akik a házassággal kívántak javítani a társadalmi helyzetükön. Így aztán az egyetlen megoldás az volt, hogy Európában keressenek maguknak felsőosztálybeli férfiakat, akiknek gazdag feleségre van szükségük.

Daisy ajkán gúnyos mosoly jelent meg.

– Mi van, ha itt sem kellünk senkinek?

– Akkor gonosz aggszűz lesz belőlünk, akik körbehancúrozzák egész Európát.

Daisy felnevetett, és hátradobta hosszú hajfonatát. Rendkívül illetlen dolognak számított, ha egy fiatal lány kalap nélkül sétál, főleg, ha leeresztett hajjal, de a két lánynak olyan dús fekete hajfürtök koronázták a fejét, hogy kész tortúra volt minden alkalommal valami divatos és bonyolult frizurába fésülni és feltűzni. Legalább három csomag hajtű kellett hozzá fejenként, és Lillian érzékeny fejbőre viszketett a sok húzás és csavarás után, amivel a frizura elkészítése járt. Nemegyszer irigyelte Annabelle Huntot a könnyű, selymes fürtjeiért, amelyek látszólag pontosan úgy viselkedtek, ahogy Annabelle kívánta. Jelenleg Lillian egyszerűen hátrakötötte a haját, és hagyta, hogy a súlyos hajzuhatag a hátára hulljon olyan stílusban, amely sohasem lesz elfogadott a társaságban.

– Hogyan fogjuk Westcliffet meggyőzni, hogy vegye rá az anyját a támogatói szerepre? – kérdezte Daisy. – Rendkívül valószínűtlen, hogy beleegyezne.

Lillian elhajította a botot, és lesöpörte tenyeréről a fakéregdarabkákat.

– Fogalmam sincs – ismerte be. – Annabelle megpróbálta rávenni a férjét, hogy szóljon egy-két jó szót az érdekünkben, de Mr. Hunt visszautasította, mondván, hogy ez súlyos megsértése lenne a barátságuknak.

– Bárcsak kényszeríthetnénk valahogy Westcliffet! – sóhajtotta Daisy. – Valami trükkel vagy zsarolással.

– Csak akkor zsarolhatsz valakit, ha valami szégyenletes dolgot követett el, amit titkolni akar, és erősen kétlem, hogy a megcsontosodott, unalmas, jó öreg Westcliff valaha is olyat tett volna, amivel zsarolni lehetne.

Daisy kuncogott a jellemzésen.

– Nem is megcsontosodott vagy unalmas, és még csak nem is olyan öreg.

– Anya azt mondja, legalább harmincöt éves. Az elég öreg, nem gondolod?

– Fogadni mernék, hogy a legtöbb húszas éveiben járó fiatalember közel sem olyan fitt, mint Westcliff.

Lillian alaposan felbosszantotta magát, mint mindig, ha Westcliffről volt szó, pontosan úgy, mint amikor gyerekkorában a bátyjai elvették, és egymásnak dobálták a kedvenc babáját a feje fölött, ő pedig tehetetlenül kiabált, hogy adják vissza. Arra persze nem tudta a választ, hogy miért hat rá így, valahányszor szóba kerül a gróf neve. Ingerült vállrándítással rázta le magáról Daisy megjegyzését.

A házhoz közeledve boldog csaholást hallottak, majd ifjonti ujjongást, mintha gyerekek játszanának a közelben.

– Mi folyik ott? – nézett Lillian az istállók felé.

– Nem tudom, de úgy hangzik, mintha valaki remekül érezné magát. Gyere, nézzük meg!

– Nincs sok időnk – figyelmeztette Lillian. – Ha anya felfedezi, hogy kiszöktünk…

– Majd sietünk. Ó, Lillian, kérlek!

Mialatt ők tétováztak, újabb kiáltások és nevetések hallatszottak az istállóudvar felől, olyan ellentétet alkotva a körülöttük lévő békés tájjal, hogy Lillian kíváncsisága győzedelmeskedett. A húgára vigyorgott.

– Versenyezzünk odáig! – mondta, azzal nekiiramodott.

Daisy felkapta a szoknyája alját, és utánaszaladt. Bár a lába rövidebb volt, mint nővéréé, villámgyorsan futott, és majdnem sikerült befognia Lilliant, mire elérték az istállóudvart. Lillian a gyors futástól kissé pihegve kerülte meg a bekerített kifutót, és öt, tizenkettő–tizenhat év közötti fiút látott, akik a kerítés mögötti tisztáson játszottak. A ruhájuk elárulta, hogy istállófiúk. Csizmájukat letették a kerítés mellé, és mezítláb futkostak.

– Látod? – kérdezte Daisy izgatottan.

Lillian látta, hogy az egyik fiú meglendít egy hosszú fűzfa ütőt, és boldogan felkacagott.

– Métáznak!

Noha a gyémántalakzatot kiadó, négy bázissal rendelkező, ütővel és labdával játszott játék Amerikában és Angliában is népszerű volt, New Yorkban az érdeklődés iránta szinte a megszállottságig fokozódott. Minden fiú és lány szívesen játszotta, és Lillian sóvárogva gondolt vissza a piknikeket követő délutánokra, amelyeket métázással töltöttek. Melegség futott át rajta, ahogy a fiúk játékát nézte. Nyilvánvaló volt, hogy gyakran használják métázásra ezt a területet, mert a bázisokat jelző oszlopokat mélyen beverték a talajba, és az oszlopokat összekötő területen ki volt taposva a fű. Lillian az egyik játékosban felismerte azt a fiút, akitől két hónappal azelőtt az ütőt kapta, amelyet barátnőivel a rosszul elsült métajátékban használtak.

– Gondolod, hogy engednének minket is játszani? – kérdezte Daisy reménykedve. – Csak néhány percig?

– Nem látom be, miért ne engednének. Az a vörös hajú fiú… ő volt az, aki a múltkor kölcsönadta az ütőjét. Azt hiszem, Arthurnak hívják…

Abban a pillanatban egy alacsony labda szállt az ütőjátékos felé, aki gyakorlottan suhintott az ütővel. Az ütő lapos felülete és a bőrlabda keményen találkozott egymással, és a labda gyors „szökdécseléssel” – ahogy New Yorkban nevezték – közeledett feléjük. Lillian elé szaladt, puszta kézzel kapta el, és gyakorlott mozdulattal dobta annak a fiúnak, aki az első bázison állt. Ő ösztönösen elkapta, és meglepetten bámult Lillianre. Ahogy a többi fiú észrevette a kifutó mellett álló két ifjú hölgyet, bizonytalanul megállt.

Lillian előrelépett, tekintetét a vörös hajú fiúra szegezte.

– Arthur, megismersz? Júniusban jártam itt… és te kölcsönadtad az ütődet.

A fiú zavart arca felderült.

– Ó, igen, Miss… Miss…

– Bowman – segítette ki Lillian, és Daisy felé intett. – Ő pedig a húgom. Csak azt szerettük volna tudni… megengednétek-e, hogy csatlakozzunk egy kis időre?

Zavart csend következett. Lillian megértette, hogy amíg az ütő kölcsönadása elfogadható, az, hogy a fiúkkal együtt játszhasson, már egészen más dolog.

– Nem vagyunk ám rosszak – mondta. – Mindketten elég sokat játszottunk New Yorkban. Ha amiatt aggódsz, hogy lassítjuk a játékot…

– Nem arról van szó, Miss Bowman – tiltakozott Arthur, és arcának színe vetekedett a hajáéval. Bizonytalanul körbepillantott a társain, majd ismét a lányra nézett. – Csak arról, hogy… a magafajta hölgyek… nem állhatnak be, mert mi itt szolgálunk, kisasszony.

– De most pihenőidőtök van, nem?

A fiú óvatosan bólintott.

– Nos, most nekünk is pihenőidőnk van – közölte Lillian. – És ez csak egy kis méta. Engedjétek meg, hogy játsszunk, kérlek… soha senkinek sem fogjuk elmondani!

– Ajánld fel neki, hogy megmutatod a pöklabdát – morogta oda Daisy. – Vagy a csavartat.

A fiúk hűvös arcát nézve Lillian engedett húgának.

– Jól tudok dobni – mondta, és jelentőségteljesen felvonta a szemöldökét. – Gyors labdát, pöklabdát, csavartat… nem akarjátok látni, hogyan ütnek az amerikaiak?

Lillian látta, hogy sikerült felkeltenie a kíváncsiságukat. Arthur bátortalanul megszólalt.

– Miss Bowman, ha meglátják magát métázni az istállóudvarban, valószínűleg mi leszünk a hibásak, és akkor…

– Nem – vágott a szavába Lillian –, nem lesztek. Megígérem, ha bárki is meglátna minket, azt fogom mondani, hogy nem hagytunk nektek más választást.

A fiúkon látszott, hogy nem bíznak bennük. Lillian és Daisy addig nyaggatta őket, addig esdekelt, amíg végül megengedték, hogy játsszanak. Lillian a markába fogta a megviselt bőrlabdát, behajlította a karját, megropogtatta az ujjízületeit, és az ütőjátékossal szembenézve felvette a dobóállást. Testsúlyát a bal lábára helyezve lendületet vett, és elhajította a labdát. Az csípős csattanással érkezett az elfogójátékos tenyerébe, miközben az ütőjátékos suhintott az ütőjével, de teljesen mellé. Néhány elismerő fütty jutalmazta Lillian teljesítményét.

– Nem is rossz egy lánytól – kommentálta Arthur, széles mosolyra fakasztva Lilliant. – És most, kisasszony, ha nem bánja, megmutatná, mi az a csavart labda, amiről beszélt?

Lillian elkapta a visszadobott labdát, ismét szembeállt az ütővel, ezúttal csak a hüvelykujja és két ujja közé szorítva a labdát. Magasba emelt karját hátrahúzva egy csuklómozdulattal elhajította a labdát, amely ettől meredeken befelé csavarodott. Az ütő ismét elvétette, de még ő is elismerő kiáltással nyugtázta a dobást. A következő dobásnál végre sikerült beleütnie a labdába, a pálya nyugati végébe küldve a bőrgolyóbist, ahol Daisy boldogan vetette utána magát. A harmadik bázisnál álló fiúnak dobta tovább, aki a magasba ugorva kapta el.

Csak néhány perc kellett, hogy a játék izgalma teljesen magával ragadja a játékosokat, magukról megfeledkezve dobtak, ütöttek, rohantak a labda után. Ahogy Lillian az istállófiúkhoz hasonló lelkesedéssel nevetett és ujjongott, felidéződött benne gyerekkorának gondtalan szabadsága. Leírhatatlan megkönnyebbülést jelentett, ha csak rövid időre is, megfeledkezni a számtalan szabályról és fojtogató illemről, amely nyomasztóan gúzsba kötötte, amióta Anglia földjére tette a lábát. És az idő is olyan jó volt! A nap ragyogóan sütött, sokkal kellemesebben, mint New Yorkban, és a friss, balzsamos levegő kitöltötte a tüdejét.