NORA ROBERTS

A HAZUG

GABO Könyvkiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Liar

G. P. Putnam’s Sons, Published by the Penguin Group, New York, 2015

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2015 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-193-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

JoAnne-nek,

a csodálatos örök barátnak

ELSŐ RÉSZ

AZ ÁLNOK

Nem az a hazugság fáj, amely átvillan az agyon, hanem az, amelyik ott mélyre merül és befészkelődik.

FRANCIS BACON

ELSŐ FEJEZET

Shelby a nagyházban – és mindig úgy fog gondolni rá, mint a nagyházra – férje nagy bőrszékében ült a nagy és súlyos íróasztalnál. A szék kávészínű volt. Nem barna. Richard nagyon precíz volt az ilyesmivel kapcsolatban. A sima és fényes íróasztal maga afrikai zebrafából készült, és kifejezetten Richard igényei szerint szabták méretre Olaszországban.

Amikor Shelby – csak úgy viccből – megemlítette, hogy nem is tudta, hogy Olaszországban zebrák is élnek, a férfi úgy nézett rá. Azzal a nézéssel, amely azt üzente, hogy a nagyház, az elegáns ruhák és a bal kezének gyűrűsujján levő hatalmas gyémánt ellenére az asszony mindig is Shelby Anne Pomeroy marad, aki legfeljebb két lépéssel hagyta maga mögött a tennessee-beli bugris kisvárost, ahol született és felnőtt.

Valaha nevetett, gondolta Shelby, valaha tudta, hogy csak viccel, és úgy nevetett, mintha Shelby lenne az élete értelme. De, ó, istenem, gyorsan, nagyon is gyorsan ráunt a férfi.

A férfi, akit öt évvel azelőtt egy csillagfényes éjszakán megismert, aki levette a lábáról, magával ragadta, el mindentől, amit ismert, egy olyan világba, amit elképzelni is alig tudott.

Hercegnőként bánt vele, s olyan helyekre vitte, amelyeket eddig csak könyvekből vagy filmekből ismert. És valaha szerette… ugye? Fontos volt, hogy erre emlékezzen. Richard szerette, kívánta, és mindent megadott neki, amit asszony csak kérhet.

Eltartotta. Gyakran használta ezt a szót. Eltartotta Shelbyt.

Talán feldúlta, amikor Shelby terhes lett, talán Shelby meg is ijedt – de csak egy pillanatra – a férfi tekintetétől, amikor megmondta neki, hogy gyerekük lesz. De feleségül vette, nem igaz? Las Vegasba utazott vele, mintha ez lenne életük nagy kalandja.

Utána boldogok voltak. Fontos, hogy erre is emlékezzen. Emlékeznie kell rá, nem szabad elfelejtenie a jó időket!

Egy huszonnégy évesen megözvegyült nőnek szüksége van emlékekre.

Egy nőnek, aki megtudta, hogy eddig hazugságban élt, s nem csupán tönkrement, de nyakig ül az adósságban, szorosan kapaszkodnia kell a jó idők emlékeibe.

Az ügyvédek, könyvelők és adóügyi szakemberek mindent elmagyaráztak neki, de ezzel az erővel akár kínaiul is beszélhettek volna, amikor főkönyvekről, fedezeti alapokról és ingatlanárverésről papoltak vég nélkül. A nagyház, az, amelyik attól a perctől riasztotta, ahogy belépett az ajtaján, nem az övé – vagy nem annyira az övé, hogy számítson –, hanem a jelzáloghitelcégé. Az autók, amelyeket Richard nem vett meg, csak bérelt, s amelyeknek a részleteivel el volt maradva, szintén nem az övéi.

A bútor? Richard hitelre vette, s nem fizette a részleteket.

És az adók. Shelby gondolni sem bírt az adókra. Halálra rémült, ha csak rájuk gondolt.

Úgy tűnt, Shelby egyebet sem tett a Richard halála óta elmúlt két hónap és nyolc nap alatt, mint azokra a dolgokra gondolt, amelyekről férje folyton azt hajtogatta, ne törődjön velük, nem kell aggódnia miattuk. Olyan dolgokra, amelyekkel kapcsolatban Richard mindig úgy nézett rá, értésére adva, hogy semmi köze hozzájuk.

Most viszont minden az ő dolga volt, ő aggódott miatta és rá tartozott, mert ő volt az, aki a hitelezőknek, a jelzáloghitelcégnek és az Egyesült Államok kormányának annyi pénzzel tartozott, hogy az valósággal megbénította.

De nem engedhette meg magának, hogy bénán szemlélje a dolgokat. Gyereke volt, egy kislánya. Most csak Callie számított. Még csak hároméves, gondolta Shelby, és szerette volna lehajtani a fejét arra a sima, fényes íróasztalra, és kizokogni magát.

– De nem fogsz sírni. Callie-nek már csak te maradtál, szóval megteszel mindent, amit ilyenkor tenni kell.

Shelby kinyitotta az egyik dobozt, azt, amelyiken a „Személyes papírok” felirat szerepelt. Az ügyvédek és az adóhatóság emberei mindent elvittek, mindent átvizsgáltak, mindenről másolatot készítettek.

Most ő is mindent át fog vizsgálni, hogy lássa, mit lehet megmenteni. Callie-nek.

Valahol találnia kell annyit, amennyiből gondoskodhat a gyerekéről azok után, hogy kifizette az összes adósságot. Természetesen dolgozni fog, de az nem lesz elég.

Nem törődött a pénzzel, gondolta, ahogy kezdte átnézni a számlákat. Cipő- és öltönyszámlák, étterem- és szállodaszámlák. Magángépek számlái. Rájött, hogy az első, forgószélhez hasonló év után, nem törődött többé a pénzzel. Azután, hogy Callie megszületett.

Utána nem vágyott másra, csak egy otthonra.

Abbahagyta a számlák tanulmányozását, és körülnézett Richard irodájában. A férfi által kedvelt modern művészet harsány színein, a hófehér falakon, amelyek Richard szerint még jobban kiemelik a művészeti alkotásokat, és a sötét faburkolaton, bőrhuzatokon.

Ez nem otthon, és soha nem is volt az. Akkor sem lenne az, gondolta, ha nyolcvan éve élne itt, s nem rövid három hónapja.

Richard úgy vette meg s bútorozta be ezt a házat, hogy őt meg sem kérdezte, nem beszélte meg vele, nem kérte ki a véleményét. Meglepetés, mondta, s kitárta a villanovai hatalmas ház ajtaját. Richard állította, hogy ez a visszhangos épület Philadelphia villanegyedének legjobb helyén van.

És ő úgy tett, mintha tetszene neki, vagy nem? Hálás volt, hogy megállapodnak végre, bármennyire is riasztották a kemény színek és a toronymagas mennyezetek. Callie-nek lesz otthona, iskolába fog járni, s biztonságos környezetben fog játszani.

Barátokat szerez magának. Ahogy ő is… Shelby legalábbis ebben reménykedett.

De nem volt rá idő.

Ahogy nem volt tízmillió dolláros életbiztosítás sem. Richard erről is hazudott. Hazudott Callie taníttatására félretett pénzéről is.

Miért?

Shelby félretette a kérdést. Úgysem tudja meg soha a választ, akkor minek a miértekkel foglalkozni?

Összeszedheti Richard öltönyeit és cipőit, nyakkendőit és sportcuccait, a golfütőket és síléceket, és az egészet beadhatja bizományba. Mindent, amit talál.

Mindent, amit nem vettek el, hogy eladják. Ha kell, felteszi az eBayre. Vagy a Craigslistre. Vagy zálogházba viszi. Nem számít.

A saját szekrényeiből is van mit kiárulni. És ott vannak az ékszerek is.

Shelby a gyémántgyűrűre nézett, amelyet Richard akkor húzott az ujjára, amikor Vegasba értek. A jegygyűrűjét megtartja, de a gyémántot eladja. Rengeteg holmija van, amit eladhat.

Callie-ért.

Egyesével végignézte a mappákat. A számítógépeket mind elvitték, s még nem kapta vissza őket, de a papír kézzelfogható valami.

Shelby kinyitotta az orvosi jelentéseket tartalmazó mappát.

Richard odafigyelt magára, gondolta, s emlékeztette magát, hogy törölje férje countryklub- és fitneszteremtagságát. Azokról eddig megfeledkezett. Richard egészséges volt, aki gondosan karbantartotta a testét, és sohasem mulasztott el egyetlen felülvizsgálatot sem.

Ki kell dobnia az összes vitamint és étrend-kiegészítőt, amit a férje szedett, határozta el Shelby, és újabb lapot vett kézbe.

Nincs értelme megtartania őket, ahogy ezeket a jelentéseket sem. Az egészséges férfi belefulladt az Atlanti-óceánba, alig néhány kilométerre Dél-Karolina partjaitól, harminchárom éves korában.

Ezt itt mind nyugodtan megsemmisítheti. Richard jó volt az iratmegsemmisítésben. Saját gépe volt hozzá itt az irodában. A hitelezőknek nem kell látniuk a legutolsó vérvizsgálat eredményét, vagy a megerősítést, hogy két évvel ezelőtt valóban influenzája volt, sem a sürgősségi osztály jelentését arról az esetről, amikor Richard kosárlabdázás közben kificamította az ujját.

Az ég szerelmére, hiszen az három évvel ezelőtt történt! Richard ugyancsak megszállottja volt az orvosi papírjainak ahhoz képest, hogy egész hegyvonulatnyi papírt szabdalt fel.

Shelby felsóhajtott, amikor megpillantott egy újabb, négy évvel azelőtti dátumot. Félre akarta lökni, amikor keze megdermedt a mozdulat közben. Homlokát ráncolva meredt a papírra. Nem ismerte az orvost. Persze, akkoriban abban a houstoni toronyházban éltek, s ki tudná számon tartani az orvosok sorát, amikor évente költöztek… néha még gyakrabban. De ez az orvos New York-i volt.

– Itt valami nem stimmel – mormolta. – Miért ment volna Richard New Yorkba egy…

Hirtelen minden megdermedt, kihűlt. Az agya, a szíve, a hasa. Remegő ujjakkal emelte fel a papírt, közelebb a szeméhez, mintha a távolság megváltoztatná a szavakat.

De azok ugyanazok maradtak.

Richard Andrew Foxworth önként választotta a műtétet, amelyet dr. Dipok Haryana végzett a Mount Sinai Medical Centerben, 2011. július 12-én. Vazektómia.

Richard elköttette az ondóvezetékét anélkül, hogy neki szólt volna róla. Callie alig két hónapos volt akkor, s férje tett róla, hogy ne lehessen több gyerekük. Úgy tett, mint aki akar másikat, amikor Shelby felvetette a kistestvér gondolatát. Beleegyezett, hogy vizsgálatra menjen, s Shelby is megvizsgáltatta magát, amikor egy év próbálkozás után sem esett teherbe.

Szinte hallotta a férfi hangját.

Lazítanod kell, Shelby, az ég szerelmére! Ha folyton csak aggodalmaskodsz és feszült vagy, sohasem esel teherbe.

– Tényleg nem, mert gondoskodtál róla, hogy ne történhessen meg. Hazudtál még erről is. Hazudtál, pedig láttad, hogy minden hónapban újra meg újra összetörik a szívem. Hogyan tehetted? Hogyan?

Shelby ellökte magát az íróasztaltól, ujjait a szemére nyomta. Július, július közepe. Callie körülbelül nyolchetes volt. Üzleti út, mondta Richard, Shelby erre jól emlékezett. New Yorkba… ebben nem hazudott.

Shelby nem akarta a csecsemőt a nagyvárosba vinni… férje tudta, hogy így lesz. Mindent elintézett. Újabb meglepetés. Magánrepülővel visszaküldte Tennessee-be, őt is és a babát is.

Hogy egy kicsit együtt lehessen a családjával, mondta. Megmutassa a gyereket, hagyja, hogy az anyja és a nagyanyja kényeztesse őt és Callie-t is néhány hétig.

Annyira boldog volt, gondolta Shelby, annyira hálás! Közben a férje csak azért távolította el őket, hogy elintézhesse, hogy ne tudjon több gyereket nemzeni.

Shelby visszasétált az íróasztalhoz és kézbe vette az őt és Callie-t ábrázoló, bekeretezett fényképet. A bátyja, Clay készítette a fotót éppen ezen az úton, és Shelby hálaajándéknak szánta. Úgy tűnt, Richard megbecsüli a képet, azóta is az íróasztalán tartotta.

– Újabb hazugság. Csak egy újabb hazugság. Sohasem szerettél minket.

Férje árulása felett érzett haragjában majdnem az asztalhoz vágta a képet. Csak a kislánya arca állította meg. Újra letette a fotót, olyan óvatosan, mintha csak valami értékes, törékeny porcelán lenne.

Aztán leereszkedett a padlóra… ezek után képtelen lett volna ahhoz az íróasztalhoz leülni. Most semmiképp. Ült a rideg fehér falak övezte nyers színű padlón és sírt. Nem azért sírt, mert a férfi, akit szeretett, meghalt, hanem azért, mert soha nem is létezett.

Nem volt idő alvásra. Bár Shelby nem szerette a kávét, mégis főzött magának egy óriási ibrikkel Richard olasz kávéfőző gépén, és gyorsan felhörpintett egy duplát.

A hatalmas bőgéstől fájó fejjel, koffeinnel feltöltve nekilátott, hogy a dobozban levő összes papírt átolvassa, takaros kupacokba rendezze.

A szálloda- és étteremszámlák, most, kinyílt szemmel nézve elárulták neki, hogy férje nem csupán hazudott, de meg is csalta.

A szobaszervizszámlák túl magasak voltak egy embernek. Ehhez járult egy ezüst karkötő – amelyet Richard sohasem adott oda neki – számlája a Tiffanytól ugyanerről az útról; aztán egy újabb ötezer dolláros csekk a La Perlától – Richard szerette, ha Shelby az ő fehérneműjüket hordta – egy másik útról; egy másik számla egy Vermontban töltött hétvégéről, amikor Richard azt mondta neki, hogy Chicagóba utazik véglegesíteni egy üzletet, csak megszilárdította Shelby gyanúját.

Miért tartotta meg férje ezeket a számlákat, hazugsága és hűtlensége bizonyítékait? Azért, döbbent rá Shelby, mert ő megbízott a férfiban.

Nemcsak hogy megbízott, gondolta, de elfogadta. Gyanította, hogy férjének viszonya van, s Richard valószínűleg tudta ezt. Mégis megtartotta a számlákat, mert úgy vélte, Shelby túl engedelmes ahhoz, hogy a személyes iratai közt turkáljon.

És igaza is volt.

A férfi elzárta előle a másik életét. Shelby nem tudta, hol lehet a kulcs, és soha nem is jutott eszébe megkérdezni… és Richard tudta ezt.

Hány más nő volt? – tűnődött. Számít? Egy is túl sok, és bármelyikük okosabb, tapasztaltabb és értelmesebb lett volna, mint a kis hegyi városból származó lány, akit a férfi hanyatt döntött, amikor tizenkilenc volt, elvakult és ostoba.

Miért vette Richard feleségül?

Talán szerette, legalább egy kicsit. Kívánta. De nem érte be vele. Shelby nem tudta őt boldoggá tenni, nem tudott annyit adni neki, hogy hű maradjon.

S ez most valóban számít? Hiszen Richard halott.

Igen, gondolta Shelby. Igen, számít.

Bolondot csinált magából, hagyta, hogy a férfi megalázza. Richard akkora adósságot hagyott rá, amelyet évekig nyöghet, és kockára tette a lányuk jövőjét.

Igen, átkozottul számít.

Shelby egy újabb órát töltött azzal, hogy módszeresen átkutassa az irodát. A széfet már kipucolták. Tudott róla, bár nem ismerte a számkombinációt. Ő engedélyezte az ügyvédeknek, hogy kinyissák.

A jogi dokumentumok nagy részét elvitték, de ott maradt ötezer dollár készpénz. Shelby kivette és félretette. Callie születési anyakönyvi kivonata, az útleveleik.

Kinyitotta Richardét, és megnézte a fényképét.

Annyira jóképű! Sima és választékos modorú, mint egy filmsztár. Dús, barna haj, világosbarna szem. Shelby szerette volna, ha Callie örökli az apja gödröcskéit. Annyira bájos lenne azokkal az átkozott gödröcskékkel!

Shelby félretette az útleveleket. Bármilyen valószínűtlennek tűnt, hogy használni fogja Callie-ét és a sajátját, el fogja rakni őket.

Semmi elrejtett dolgot nem talált, de újra végignézett minden iratot, mielőtt megsemmisítette vagy mappákba rendezte volna őket.

A kávétól és a bánattól még mindig felpörögve átsétált a házon, keresztülvágott a két emelet magas előcsarnokon, fellépdelt a csigalépcsőn, vastag zokniba bújtatott talpa nem csapott zajt a keményfa padlón.

Először Callie-t nézte meg. Bement a csinos szobába, lehajolt és megpuszilta kislánya orcáját, mielőtt gondosan betűrte a takarót a gyerek körül, aki kedvenc testhelyzetében, fenekét az égnek fordítva aludt.

Az ajtót nyitva hagyva Shelby végigment a folyosón férje lakosztályába.

Mindig gyűlölte ezt a szobát, gondolta. Gyűlölte a szürke falakat, a fekete bőr ágytámlát, a fekete bútorok éles vonalait.

Most még jobban gyűlölte, tudva, hogy Richard ebben az ágyban szeretkezett vele, miután előtte más nőkkel szeretkezett más ágyakban.

Miközben a gyomra görcsbe rándult, rájött, hogy neki is orvoshoz kell mennie. Meg kell bizonyosodnia róla, hogy a férfi semmit sem adott át neki. Ne gondolj most rá, intette magát. Holnap majd kérsz időpontot, de most ne gondolj rá.

A ruhásszekrényhez ment, amely csaknem akkora volt, mint a saját hálószobája otthon, Rendezvous Ridge-ben.

Némelyik öltönyt Richard még szinte nem is viselte, gondolta Shelby. Armani, Versace, Cucinelli. Férje az olasz ruhatervezőket kedvelte. És az olasz cipőket, vett le a polcról egy fekete Ferragamo papucscipőt, megfordította, és szemügyre vette a talpát.

Alig kopott.

Shelby átvágott a szobán, kinyitott egy szekrényt, és öltönyvédő huzatokat vett elő.

Annyit fog bevinni a használtruha-üzletbe másnap reggel, amennyit csak tud.

– Már rég meg kellett volna tennem – mormolta maga elé.

De először ott volt a döbbenet és a gyász, aztán az ügyvédek, a könyvelők és a kormány ügynökei.

Shelby végignézte egy hajszálcsíkos öltöny zsebeit, hogy megbizonyosodjon róla, üresek, aztán beletette őket a zsákba. Öt öltöny egy zsákba. Négy zsák az öltönyöknek, aztán másik öt… talán hat a dzsekiknek és kabátoknak. És ott vannak még az ingek és a nadrágok is.

A figyelmet nem kívánó munka megnyugtatta; a hely fokozatos kiürítése egy kicsit könnyített a szívén.

Amikor a sötét bronzszínű bőrdzsekihez ért, habozva megállt. Richard szerette ezt a dzsekit, nagyon jól állt neki a pilótastílus és ez a szín. Shelby tudta, hogy ez azon ajándékai egyike, amelyet a férfi tényleg szeretett.

Shelby megsimogatta a dzseki egyik vajpuha ujját, és majdnem megadta magát az érzésnek, hogy félretegye és egy ideig még megtartsa.

Aztán az orvosi jelentésre gondolt, és könyörtelenül végigvizsgálta a dzseki zsebeit.

Természetesen mind üres volt. Richard minden este gondosan kiürítette a zsebeit, az aprót az éjjeliszekrényen lévő üvegtálba dobta. A telefont bedugta tölteni, a kulcsokat a bejárati ajtónál levő tálba tette, vagy felakasztotta az irodájában lévő kisszekrényben. Soha semmit nem hagyott a zsebeiben, nehogy valami is lehúzza, tönkretegye a ruha vonalát, vagy a felejtés sorsára jusson.

De ahogy megfogta a zsebet – az anyjától leste el a szokást, aki mosás előtt így ellenőrizte, nem maradt-e valami a zsebekben –, érzett valamit. Újra belenyúlt a zsebbe. Üres. Kifordította.

Kicsiny lyukat vett észre a varrásnál. Igen, férje tényleg szerette ezt a dzsekit.

Shelby visszavitte a dzsekit a hálószobába, és a manikűrkészletből kivette az ollót. Óvatosan kitágította a lyukat, megnyugtatva magát, hogy majd visszavarrja, mielőtt a zsákba teszi.

Ujját a résbe csúsztatva egy kulcsot húzott elő.

Nem ajtókulcs, gondolta a fény felé fordítva. Nem is kocsikulcs. Egy banki széf kulcsa.

De melyik banké? És mi lehet a széfben? Mi szüksége volt Richardnak banki széfre, amikor ott van az irodájában egy páncélszekrény?

Valószínűleg szólnia kellene az ügyvédeknek, gondolta. De nem fog. Amennyire tudja, akár egy nyilvántartás is lehet ott mindazokról a nőkről, akikkel az elmúlt öt évben Richard lefeküdt, s neki elege volt már a megaláztatásból.

Megkeresi a bankot, és megnézi maga, hogy mi van abban a széfben.

Elvehetik a házat, a bútort, a kocsikat, a részvényeket, az értékpapírokat, a pénzt, amely közel sem volt annyi, mint Richard állította. Elvihetik a műalkotásokat, az ékszereket, a csincsillakabátot, amelyet Richard az első – és egyben utolsó – Pennsylvaniában töltött karácsonyukkor ajándékozott neki.

De megőrzi azt, ami a büszkeségéből még megmaradt.

Didergő, nyugtalanító álomból ébredt arra, hogy valaki rángatja a kezét.

– Mami, mami, mami! Ébredj fel!

– Igen?

Ki sem nyitotta a szemét, csak lenyúlt, és felemelte maga mellé a kislányt az ágyra. Magához ölelte.

– Reggel van – énekelte Callie. – Fifi éhes.

– Mmm – motyogta Shelby. Fifi, Callie imádott plüsskutyája mindig éhesen ébredt. – Rendben – mondta, de még lustálkodott egy kicsit a lányát ölelve.

Az éjjel valamikor teljesen felöltözve elnyúlt az ágyon, magára húzta a fekete kasmírtakarót és elaludt. Az biztos, hogy nem tudja rávenni Callie-t – vagy Fifit –, hogy lustálkodjanak még egy órácskát, de néhány percet talán lophat magának.

– Olyan finom illatú a hajad – dünnyögte.

– Callie haja. Mami haja.

Shelby mosolyogva húzta meg az egyik tincset.

– Ugyanolyan.

A sötét, aranyvörös hajszín anyai ágon öröklődött a családban. A MacNeektől. Ahogy a majdnem kezelhetetlen fürtök is, amelyeket Shelby minden héten kivasalt, mert Richard egyenesen, fényesen csillogón szerette.

– Callie szeme. Mami szeme.

A kislány ujjával felhúzta Shelby szemhéját. Szemük bársonyos kékje, bizonyos világításban majdnem ibolyaszínben ragyogó fényük is megegyezett.

– Ugyanolyan – kezdte Shelby, de összerezzent, ahogy Callie megbökte a szemét.

– Vörös.

– Az biztos. Mit kér Fifi reggelire?

Öt percet még, Callie. Csak öt percet, gondolta.

– Fifi… cukorkát kér.

Lányának ujjongó hangjára Shelby kinyitotta véreres szemét.

– Tényleg, Fifi? – fordította a vidám pofájú rózsaszín plüss uszkárt maga felé. – Szó se lehet róla.

A hátára fordította Callie-t, megcsiklandozta, és a fejfájása ellenére élvezettel hallgatta a boldog sikolyokat.

– Akkor jöjjön a reggeli – kapta fel a kislányt. – Aztán el kell mennem egy-két helyre, én tündérkirálynőm, találkoznom kell néhány emberrel.

– Marta? Jön Marta?

– Nem, kicsim. – A dadára gondolt. Richard ragaszkodott hozzá, hogy felvegyenek Callie mellé egyet. – Emlékszel, mondtam, hogy Marta nem tud többet jönni?

– Ahogy az apu sem – mondta Callie, miközben Shelby lefelé tartott vele a lépcsőn.

– Nem egészen. De mesés reggelit varázsolok neked. Tudod, mi az, ami majdnem olyan finom reggelire, mint a cukorka?

– A torta!

Shelby nevetett.

– Majdnem. A palacsinta. Kiskutya-palacsinta.

Callie vihogva hajtotta a fejét az anyja vállára.

– Szeretem a mamit.

– Szeretem Callie-t – felelte Shelby, és megígérte magának, mindent megtesz, hogy biztos és szép jövőt teremtsen a kislányának.

Reggeli után segített a lányának felöltözni, alaposan bebugyolálva őt is, magát is. Élvezte a havat karácsonykor, s jóformán észre sem vette januárban, Richard balesete után.

De már március írtak, s elege volt a fagyos levegőből, amely semmi jelét nem mutatta, hogy enyhülni akarna. A garázsban elég meleg volt ahhoz, hogy nyugodtan beszíjazza Callie-t a gyerekülésbe, aztán bepakolja az összes zsákot az elegáns autóba, amely nyilván nem sokáig lesz már az övé.

Legalább annyi pénzt kell szereznie, hogy vehessen egy használt kocsit. Egy jó, biztonságos, gyerekbarát kocsit. Egy minifurgont, gondolta, ahogy kitolatott a garázsból.

Óvatosan vezetett. Az utakat erre mind megtisztították a hótól, de a hideg tél így is megrongálta őket, legyen bármilyen előkelő is a környék, és több helyen is kátyúk tátongtak az úton.

Shelby senkit sem ismert errefelé. A tél annyira hideg és kemény volt, a körülményei nyomasztóak, hogy nem járt el, inkább otthon maradt. És Callie összeszedett egy súlyos megfázást. A betegség miatt nem tartottak Richarddal Dél-Karolinába. Az út téli vakáció lett volna a családdal.

Együtt lettek volna azon a hajón, s ahogy a lányát hallgatta, amint Fifivel fecseg, a gondolatát sem bírta elviselni. Inkább a forgalomra koncentrált, és arra, hogy megtalálja a használtruha-üzletet.

Beültette Callie-t a babakocsijába, aztán a metsző szelet elátkozva elővette a három felső zsákot a kocsiból. Ahogy azon küzdött, hogy kinyissa az üzlet ajtaját úgy, hogy közben a kezéből ne csússzanak ki a zsákok, és Callie-t is megvédje a széltől, amennyire lehet, egy nő sietett elé, kitárva előtte az ajtót.

– Ó, engedje meg, hogy segítsek!

– Köszönöm. Kicsit nehezek ezek a zsákok, és…

– Átveszem őket. Macey! Kincsestár érkezett.

A hátsó szobából egy másik, előrehaladott állapotban levő nő lépett ki.

– Jó napot kívánok! Nicsak, szervusz, tündérkém – mosolygott rá Callie-re.

– Kisbaba van a hasadban.

– Így igaz. – Kezét a hasára simítva a nő most Shelbyre mosolygott. – Üdvözlöm a Második esélyben. Hozott nekünk valamit?

– Igen.

Shelby gyors pillantással felmérte az üzletet. Rengeteg ruha és kiegészítő feküdt a polcokon, lógott a fogasokon. A férfiruházat azonban csak egy egészen apró területet foglalt el.

Shelby reményei szertefoszlani látszottak.

– Nem volt alkalmam előbb bejönni, így nem voltam biztos benne, hogy mit… Leginkább öltönyöket hoztam. Öltönyöket, ingeket, dzsekiket.

– Közel sem elég a férfiruha-választékunk. – A nő, aki beengedte, megtapogatta a zsákokat, amelyeket Shelby a pultra fektetett. – Megnézhetem őket?

– Természetesen.

– Ön nem idevalósi – állapította meg Macey.

– Nem. Azt hiszem, tényleg nem.

– Látogatóba jött?

– Mi… Jelenleg Villanovában lakom, de csak december óta, és…

– Ó, istenem! Gyönyörű öltönyök! Tökéletes állapotban, Macey.

– A méretük, Cheryl?

– Ötvenkettes. Normál. És legalább húsz van belőlük.

– Huszonkettő – mondta Shelby, és összefűzte az ujjait. – A kocsiban még több van.

– Még több? – kérdezte a két nő egyszerre.

– Férficipők negyvenhármas méretben. És kabátok, dzsekik meg… A férjem…

– Az apu ruhái – közölte Callie, amikor Cheryl vállfára tette az egyik öltönyt. – Ne nyúlj az apu ruháihoz ragacsos kézzel!

– Okos vagy, kicsim. Tudja… – kezdte Shelby a szavakat keresve, hogyan is magyarázhatná el legjobban, de Callie megoldotta helyette a dolgot.

– Az apukám a mennyországba ment.

– Ó, sajnálom.

Fél kezét a hasán tartva Macey megsimogatta Callie karját.

– A mennyország szép hely – mondta a kislány. – Ott élnek az angyalok.

– Pontosan így van. – Macey Cherylre nézett, bólintott. – Menjen ki és hozza be a többit is – fordult Shelbyhez. – Nyugodtan hagyja ránk… Hogy hívnak, tündérkém?

– Callie Rose Foxworth-nek. Ez itt Fifi.

– Helló, Fifi. Vigyázunk Callie-re és Fifire, amíg behozza a többit.

– Ha biztos benne… – Shelby habozott, aztán azt kérdezte magától, hogy ugyan miért szökne el a két nő, az egyikük legalább hét hónapos terhes, Callie-vel, amíg ő kimegy a kocsiig és visszajön. – Csak egy perc. Callie, légy jó kislány. A mami csak behoz valamit az autóból.

Kedvesek voltak, gondolta később Shelby, ahogy elhajtott az üzletből, hogy a helyi bankokban próbálkozzon. Az emberek általában kedvesek, ha valaki megadja nekik a lehetőséget, hogy azok legyenek. A két nő mindent átvett, és Shelby tudta, hogy talán többet is, mint eredetileg akartak, de Callie teljesen elbűvölte őket.

– Te vagy az én kabalám, Callie Rose.

A kislány szélesen mosolygott az üdítősdoboz szívószála mögül, de tekintetét nem vette le a hátsó ülésen lévő DVD-lejátszó képernyőjéről, amelyen körülbelül tízmilliomodszorra ment a Shrek.

MÁSODIK FEJEZET

Hat bankkal később Shelby úgy vélte, aznapra kifutott a szerencséje… és a kislányának is ennie, aludnia kellene.

Miután Callie-t megetette, és lefektette – és a lefektetés rész mindig kétszer annyi idejébe került, mint remélte –, felkészült, hogy meghallgassa a telefon- és a hangpostaüzeneteit.

Törlesztési tervet dolgozott ki a hitelkártya-társaságokkal, úgy érezte, olyan tisztességesen viselkedtek vele, ahogyan azt várta. Ugyanezt megtette az adóhivatalnál is. A jelzáloghitelező beleegyezett a fedezetlen eladásba, és az egyik üzenet az ingatlanügynöktől jött, aki szeretett volna megállapodni a dátumban, amikor az első érdeklődőket hozhatja.

Shelbyre is ráfért volna a délutáni alvás, de abban reménykedett, ha isten is kegyes hozzá, sok mindent el tud végezni abban az órában, amíg Callie alszik.

Richard irodáját használta, mert az tűnt a legokosabbnak. A nagyház legtöbb szobáját lezárta, ahogy a fűtést is mindenhol, ahol csak lehetséges volt. Melegre vágyott. A fekete kandallópárkány alatt a fekete és ezüst gázégőre nézett. Az egyetlen dolog, amit ebben a nyomasztóan nagy házban élvezett, hogy egyetlen kapcsoló elfordításával tüzet tudott gyújtani… azaz meleget varázsolt magának.

De az a kapcsolóelfordítás pénzbe került, és nem fog pénzt költeni gázlángokra, amikor a kötött pulóver és a vastag zokni is melegen tartja. Elővette a tennivalók listáját, visszahívta az ingatlanügynököt, és beleegyezett, hogy szombaton és vasárnap megnyitja a házat az érdeklődők előtt.

Callie-t elviszi valahová… mind a ketten elmennek, és az ingatlanügynökre bízzák az ügyet. Közben előkereste annak a társaságnak a nevét, amelyet az ügyvédektől kapott, s amelyik esetleg megveszi a bútorokat, hogy így elkerülhető legyen a foglalás.

Ha nem tudja egyben eladni, vagy legalább a jó részét, akkor megpróbálja darabonként feltenni az internetre… ha lesz valaha is újra számítógépe.

Ha nem sikerül elég pénzt szereznie, szembe kell néznie a megaláztatással, hogy elárverezik.

Úgy vélte, a szomszédság nem az a fajta, aki rohanna egy garázsvásár hírére, és különben is, átkozottul hideg volt.

Aztán visszahívta az anyját, a nagyanyját és a sógornőjét, és megkérte őket, hogy mondják el a nagynéniknek és unokatestvéreknek, akik szintén hívták, hogy jól van, és Callie is jól van, csak nagyon lefoglalja, hogy mindent rendbe tegyen.

Nem mondhatta el nekik, mindent nem, most még nem. Egy részét persze így is tudták, de ennél többet jelen pillanatban képtelen volt elmondani nekik. Már attól is dühös lett és sírva fakadt, ha csak beszélt róla, és túl sok tennivalója volt.

Hogy elfoglalja magát, felment a hálószobába és rendezni kezdte az ékszereket. Jegygyűrű, gyémánt fülbevaló, amit a huszonegyedik születésnapjára kapott Richardtól. A smaragd nyaklánc, amelyet férje Callie születésekor ajándékozott neki. További ékszerek, további ajándékok. Richard órái – hat is volt belőlük –, és a seregnyi mandzsettagombja.

Shelby gondosan összeírt mindent, listát készített, ahogy a ruhákkal is tette, amelyeket a használtruha-üzletbe bevitt. Az ékszereket a biztosítási és az értékbecslési papírokkal együtt bezacskózta, aztán a telefonján keresett olyan ékszerüzleteteket, a lehető legközelebb, ahol eladtak és vettek is.

Az aznap beszerzett dobozokba azokat a holmikat kezdte bepakolni, amelyeket a sajátjainak tartott, és fontosak voltak a számára. Fényképeket és a családtól kapott ajándékokat. Az ingatlanügynök azt javasolta, hogy tegye személytelenné a házat, úgyhogy pontosan ezt fogja tenni.

Amikor Callie felébredt a délutáni szunyókálásból, Shelby apró feladatokat adott neki, hogy szórakoztassa. Pakolás közben takarított is. Nem volt többé háztartási alkalmazottja, aki felsúrolja, lemossa, kifényesítse a csempék, a padló, a króm és üveg végtelen mérföldjeit.

Vacsorát készített, evett, amennyit tudott. Letudta a fürdetést, az esti mesét, Callie lefektetését, aztán tovább pakolt, és a dobozokat lecipelte a garázsba. A végkimerülésig dolgozott, végül forró fürdővel kényeztette magát a masszázskádban. Utána bebújt az ágyba, de vitte magával a jegyzettömböt is azzal a szándékkal, hogy összeírja a másnapi teendőket.

A villanyt égve hagyva aludt el.

Másnap reggel ismét elindult Callie-vel, Fifivel és Shrekkel, valamint Richard bőr aktatáskájával, benne az ékszerekkel, a hozzájuk tartozó iratokkal, férje óráival és mandzsettagombjaival. Még három bankkal próbálkozott kiterjesztve a kutatási területet, aztán, emlékeztetve magát, hogy a büszkeségnek itt nincs helye, leparkolt az ékszerbolt előtt.

Meg kellett küzdenie a durcás hároméves gyerekkel, aki nem vette jó néven, hogy ismét abba kell hagynia a mozizást, s végül egy új DVD ígéretével sikerült engedelmességre bírnia Callie-t.

Ez csak üzlet, csak dollárok és centek, győzködte magát, ahogy belökdöste Callie-t az ajtón.

Minden csillogott, és olyan csend volt, mint a templomban két mise közt. Shelby legszívesebben nyomban sarkon fordult volna, hogy elmenjen, de kényszerítette magát, hogy a szigorú fekete kosztümöt és ízléses arany fülbevalót viselő nőhöz lépjen.

– Elnézést kérek, szeretnék ékszerek eladásáról beszélni valakivel.

– Bárkivel beszélhet. Itt mi mind ékszereket árulunk.

– Nem, hölgyem, úgy értem, hogy én szeretnék eladni. A kiírás szerint önök vesznek is ékszereket.

– Úgy van.

A nő a kosztüméhez hasonló szigorú tekintettel végigmérte Shelbyt.

Talán nem a legjobb formáját hozza, gondolta Shelby. Talán nem tudta eltüntetni a sötét karikákat a szeme alól, de ha van valami, amit a nagymamájától megtanul, az az volt, hogy ha egy vevő belép az üzletbe, azzal tisztelettudón kell bánni.

Shelby kihúzta magát, és egyenesen a nő szemébe nézett.

– Van itt valaki, akivel beszélhetek, vagy inkább menjek máshová?

– Megvan az eladni kívánt darabok eredeti számlája?

– Nincs. Nincs meg mindegyiké, mivel néhányuk ajándék volt. De nálam vannak az igazolások és a biztosítási papírok. Talán úgy festek, mint egy tolvaj, aki magával rángatja a kislányát a flancos ékszerüzletekbe, hogy ott lopott árut adjon el?

Shelby érezte, hogy megy fel benne a pumpa, s hogy indulata forró lávaként kész kitörni belőle, és elárasztani mindent. Az eladó valószínűleg megérezte ezt, mert visszakozott.

– Várjon egy pillanatot, kérem.

– Mami, haza akarok menni!

– Ó, kicsim, én is. Mindjárt megyünk. Nemsokára otthon leszünk.

– Segíthetek?

A férfi, aki odalépett hozzá, mint egy méltóságteljes nagypapa, az a fajta volt, akik a gazdagokról szóló hollywoodi filmekben szoktak szerepelni.

– Igen, uram, nagyon remélem. A kiírás szerint önök vesznek ékszereket, s nekem el kell adnom néhány darabot a gyűjteményemből.

– Állok rendelkezésére. Menjünk oda, kérem. Ott leülhet, amíg megvizsgálom a kérdéses darabokat.

Shelby igyekezett méltóságteljes léptekkel átvágni az üzleten a díszesen faragott asztalhoz. A férfi udvariasan kihúzta neki a széket, s a gesztus a könnyekig meghatotta Shelbyt.

– Van néhány darabom, amelyet a… a férjemtől kaptam ajándékba. Itt van nálam minden szükséges papír. – Ügyetlen ujjakkal kinyitotta az aktatáskát, elővette az ékszeres zacskókat és dobozkákat, valamint a manila borítékot, amelyben az iratok voltak. – Én… Ő… Mi… – Elcsuklott a hangja. Behunyta a szemét, és vett néhány mély lélegzetet. – Sajnálom, még sohasem csináltam ilyesmit.

– Semmi gond, Mrs. …?

– Foxworth. Shelby Foxworth vagyok.

– Wilson Brown. – A férfi elfogadta Shelby felé nyújtott kezét, és gyengéden megrázta. – Kérem, csak mutassa meg, mit hozott, Mrs. Foxworth.

Shelby úgy döntött, egyből a legnagyobbal kezdi, és kinyitotta a jegygyűrűjét tartalmazó tasakot.

A férfi bársonypárnára helyezte, és miközben elővette a nagyítóját, Shelby kinyitotta a borítékot.

– Az igazolás szerint három és fél karátos, smaragdcsiszolású gyémánt, „D” színű… úgy tudom, az jónak számít, és a platinafoglalatban hat oldalkő. Jól mondom?

A férfi felnézett.

– Mrs. Foxworth, attól tartok, ez mesterséges gyémánt.

– Hogy mondta?

– Ez egy laboratóriumban készült kő, akárcsak az oldalsó gyémántok.

Shelby az asztal alá rejtette a kezét, nehogy a férfi meglássa, mennyire remeg.

– Ez azt jelenti, hogy hamis?

– Nem, egyszerűen csak annyit jelent, hogy egy laboratóriumban állították elő. Nagyon szép példája a mesterséges gyémántnak.

Callie nyöszörögni kezdett, s ahogy Shelby a fejében lüktető dübörgésen át meghallotta, automatikusan a táskájába nyúlt a kislány játék telefonjáért.

– Hívd fel a nagyit, kicsim, és meséld el neki, hogy vagyunk. Ez azt jelenti – folytatta, szavait ismét az ékszerészhez intézve –, hogy ez nem egy „D” színű gyémánt, és a gyűrű nem annyit ér, amennyi a tanúsítványban le van írva? Nem százötvenötezer dollárt ér?

– Pontosan, kedvesem. – A férfi hangja gyengéd, szinte simogató volt, s ez még szörnyűbbé tette az egészet. – Megadhatom más becsüsök nevét is, hogy velük is felértékeltethesse.

– Ön nem hazudik. Tudom, hogy nem hazudik. – De Richard hazudott, újra meg újra, vég nélkül hazudott. Nem fog összeomlani, mondta Shelby magának. Most nem, és itt nem. – Megnézné a többit is, Mr. Brown, és elárulná, hogy azok is hamisak-e?

– Természetesen.

Csak a gyémánt fülbevaló volt igazi. Shelby szerette ezt a fülbevalót, mert szép és egyszerű volt. Csak a kő, amitől nem érezte magát kínosan, amikor viselnie kellett.

De kedvelte a smaragdfüggőt is, mert Richard azon a napon ajándékozta neki, amikor Callie-t hazavitte a kórházból. És a smaragdfüggő is hamisítvány volt.

– Ötezer dollárt tudok adni önnek a gyémánt fülbevalóért, ha még mindig el akarja adni.

– Igen, köszönöm. Az nagyszerű lesz. Tudna tanácsot adni, hová vigyem a többit? Talán egyenesen egy zálogházba menjek velük? Ismer esetleg egy jót? Nem akarom Callie-t olyan helyre vinni… tudja, mire gondolok. Bizonytalan hírű. És talán, ha nem bánná, segíthetne abban, hogy körülbelül mennyit érnek ezek a holmik.

A férfi hátradőlt, az arcát tanulmányozta.

– A jegygyűrű szép munka, és ahogy mondtam is, jó példája a laboratóriumban készült gyémántnak. Tudok érte nyolcszáz dollárt adni.

Viszonzásul Shelby is szemügyre vette a férfit, majd előhúzta a jegygyűrű párját.

– Mennyit adna egy összeillő párért?

Shelby nem omlott össze, s végül tizenötezer-hatszáz dollárral a zsebében sétált ki az üzletből. Richard mandzsettagombjai nem voltak hamisak, s az értük kapott pénzre mintegy bónuszként tekintett. Tizenötezer-hatszáz dollár több, mint amennyije volt. Ahhoz nem elég, hogy kifizesse az adósságait, de több, mint amennyije volt.

És a férfi megadta neki egy másik üzlet nevét, ahol megnézik Richard óráit.

Tovább kísértette a szerencséjét Callie-vel, s megnézett még két bankot, aztán feladta.

Callie az Én kicsi pónim DVD-t választotta, Shelby pedig vett magának egy laptopot és néhány pendrive-ot. Ez befektetés, mondta magának igazolásul. Olyan eszköz, amely segít rendben tartani a dolgokat.

Üzlet, emlékeztette magát. Nem úgy fog gondolni a hamis ékszerekre, mint egy újabb árulásra, hanem úgy, hogy általuk egy kis lélegzethez jutott.

Délután, mialatt Callie szundikált, Shelby táblázatot készített, ahová beírta az ékszereket és az értük kapott pénzt. Lemondta a biztosítást, azzal is kevesebbet kell fizetnie.

A nagyház fenntartási költségei, még a lezárt szobák mellett is hatalmas összegre rúgtak, de az ékszerekért kapott pénz sokat fog segíteni.

Shelbynek eszébe jutott a borospince, amelyre Richard oly büszke volt. Levitte magával a laptopot, és kezdte katalógusba venni az üvegeket.

Valaki megveszi azokat is.

És a fenébe is, egy palackkal felbont magának is, és iszik egy pohárral a vacsorához. Egy Pinot Grigiót választott. Tanult egy keveset a borokról az elmúlt négy és fél évben, és legalább azt tudta, mit szeret. Úgy vélte, jól fog illeni a csirkéhez és galuskához… Callie kedvencéhez.

Mire a nap véget ért, Shelby úgy érezte, jobban uralja a helyzetet. Különösen, miután Richard fiókjában, a férfi egyik kasmírzoknijába dugva talált ötezer dollárt.

Húszezer dollárja volt már így abban az alapban, amely a zűrzavar eltakarítására és az újrakezdésre szolgált.

Az ágyban fekve a kulcsot tanulmányozta.

– Hová való vagy, és mit találok ott? Nem adom fel.

Talán felfogadhatna egy magánnyomozót. Valószínűleg elvinné a tisztogatási alap nagy részét, de ésszerű dolog lenne.

Néhány napot még ad magának, megnéz néhány, a városhoz közelebbi bankot. Talán bemegy a városba.

Másnap harmincötezer dollárt tett hozzá a tisztogatási alaphoz Richard óragyűjteményének köszönhetően, és még kétezer-háromszázat a síléceiért, a golf- és teniszütőiért. Ez annyira feldobta, hogy két banklátogatás közt elvitte Callie-t pizzázni.

Talán most már megengedheti magának azt a nyomozót… talán mégis felfogad egyet. De vennie kell egy minifurgont, és a kutatásai azt mutatták, hogy ez a vásár el fogja vinni az ötvennyolcezer dollárjának nagy részét. Ráadásul úgy tartotta helyesnek, hogy az összeg egy részét a hitelkártya-törlesztésekre használja fel.

Megpróbálja eladni a borgyűjteményt. Igen, ezt fogja tenni, és így keresi meg a magánnyomozóra valót. Most pedig benéz még egy bankba hazafelé menet.

Mivel nem volt kedve elővenni a babakocsit, Callie-t inkább az ölébe kapta. A kislány félig akaratosan, félig durcásan nézett rá.

– Nem akarom, mami.

– Én sem, de ez az utolsó. Aztán hazamegyünk, és jelmezes teapartit rendezünk. Csak te és én, kicsim.

– Én akarok lenni a hercegnő.

– Ahogy óhajtja, felség – mondta Shelby, és a vihogó kislánnyal besétált a bankba.

Mostanra már ismerte az eljárást. A legrövidebb sor végére állt.

Nem hurcolhatja magával Callie-t nap mint nap, felborítva a megszokott menetrendet, kocsiból ki, kocsiba be rángatva a kislányt. A fenébe, ő maga is akaratos és durcás, pedig nem is három és fél éves.

De ezt az utolsót még megnézi. Ez lesz a legeslegutolsó, utána komolyan keres egy magánnyomozót.

Eladja a borokat és a bútorokat. Itt az ideje egy kis optimizmusnak a folyamatos aggódás helyett.

Egy kicsit megemelte Callie-t, aztán a bankpénztároshoz lépett, aki a vörös keretes szemüveg pereme fölött nézett rá.

– Segíthetek?

– Igen, hölgyem. Az igazgatóval kell beszélnem. Mrs. Richard Foxworth vagyok, és van nálam egy meghatalmazás. Decemberben elvesztettem a férjem.

– Őszinte részvétem.

– Köszönöm. Azt hiszem, ebben a bankban bérelt egy széfet. Nálam van a kulcs és a meghatalmazás.

Shelby gyorsan megtanulta, hogy így gyorsabban célt ér, mint ha elárulja, hogy talált egy kulcsot, de nem tudja, hová illik.

– Mrs. Babbington az irodájában van, és biztosan tud segíteni önnek. Menjen egyenesen, aztán balra.

– Köszönöm. – Shelby a mondott irányba indult, és megtalálta az irodát. – Elnézését kérem, hölgyem. Azt mondták, hogy önnel kell beszélnem, ha be akarok jutni a férjem széfjébe. – Egyenesen besétált – egy újabb dolog, amit megtanult – Callie-vel az ölében. – Nálam van a meghatalmazás és a kulcs. Mrs. Richard Foxworth vagyok.

– Engedje meg, hogy ellenőrizzem. Gyönyörű vörös hajad van – mondta Callie-nek.

– A mamié – nyúlt fel a kislány, és megfogta Shelby egyik hajfürtjét.

– Igen, pontosan olyan, mint az édesanyádé. Mr. Foxworth nem adta meg az ön nevét.

– Ho-hogyan?

– Attól tartok, az ön aláírása nem szerepel a kartonon.

– Van itt széfje?

– Igen. A meghatalmazás ellenére jobb lenne, ha Mr. Foxworth személyesen befáradna, és engedélyezné, hogy ön is hozzáférjen a széfhez.

– De… de ő nem tud bejönni, mert…

– A papának a mennyországba kellett mennie.

– Ó! – Mrs. Babbington arca csupa együttérzés volt. – Nagyon sajnálom.

– A mennyországban angyalok énekelnek. Mami, Fifi most haza akar menni.

– Hamarosan hazamegyünk, kicsim. A férjem… Richard… Baleset történt. Kint volt a hajóval, és vihar támadt. Decemberben, december huszonnyolcadikán. Megvannak a papírjaim. Még nem adták ki a halotti bizonyítványt, mert nem találták meg…

– Értem. Látnom kell a papírokat, Mrs. Foxworth. És valamilyen fényképes igazolványt.

– Elhoztam a házassági anyakönyvi kivonatunkat is. Csak hogy minden itt legyen. És a rendőrségi jelentést az esetről. Ezek a papírok pedig az ügyvédi irodától vannak.

Shelby mindent átadott, és lélegzet-visszafojtva várt.

– Kérhet bírósági végzést, hogy hozzáférhessen a széfhez.

– Azt kell tennem? Megkérhetem Richard ügyvédeit, nos, azt hiszem, ők már az én ügyvédeim, hogy intézkedjenek.

– Adjon egy percet, kérem.

Babbington átolvasta a papírokat, közben Callie nyugtalanul fészkelődött Shelby ölében.

– A teapartimat akarom, mami. Azt mondtad, teapartit rendezünk. Azt akarom.

– Rendezünk is, amint itt végzünk, kicsim. Igazi hercegnős teapartink lesz. Gondold végig, hogy kiket akarsz meghívni rá a babáid közül.

Callie sorolni kezdte a babák nevét, és Shelby rájött, hogy az idegesítő várakozástól hirtelen pisilhetnékje támadt.

– A meghatalmazás rendben van, ahogy a többi papír is. Odavezetem a széfhez.

– Most?

– Ha szeretne inkább más időpontban visszajönni…

– Nem, nem, igazán nagyra értékelem. – Annyira, hogy a lélegzete is elakadt, s megszédült kissé. – Még sohasem csináltam ilyesmit. Nem tudom, mi a teendő.

– Mindent elmagyarázok. Szükségem van az aláírására. Csak hadd nyomtassam ezt ki! Úgy tűnik, jó sok vendéged lesz azon a teapartin – mondta Callie-nek, miközben dolgozott. – Van egy unokám, aki körülbelül olyan idős, mint te. Ő is szereti a teapartikat.

– Jöhet ő is.

– Fogadni mernék, hogy nagyon szívesen ott lenne, de sajnos Virginiában él, Richmondban, és az nagyon messze van innen. Írja ezt alá, kérem, Mrs. Foxworth.

Shelbynek annyira kavarogtak a gondolatai, hogy alig tudta elolvasni, mit ír alá.

Babbington mágneskártyát és számkódot használva egy páncélterembe vezette, ahol a falak számozott fiókokkal voltak teli. Az 512-es szám.

– Most magára hagyom, hogy megnézhesse. Ha segítségre van szüksége, csak szóljon.

– Köszönöm szépen. Elvihetem, ami a széfben van?

– Igen, felhatalmazása van rá. Csak nyugodtan, van ideje bőven – tette még hozzá, és elhúzott egy függönyt, amivel lezárta a fülkét.

– Nos, csak annyit mondhatok, szent egek. – Az asztalra tette a nagytáskát, amelyben Callie dolgai voltak, a sajátját és Richard aktatáskáját is, aztán a kislányt magához szorítva a széfhez lépett.

– Túl szorosan fogsz, mami!

– Ne haragudj! Istenem, de ideges vagyok! Biztos csak egy halom papír van benne, amit nem akart a házban tartani. Valószínűleg semmi fontos. Még az is lehet, hogy üres.

Nyisd már ki, az ég szerelmére! – parancsolt magára.

Bizonytalan kézzel csúsztatta be a kulcsot a zárba, és elfordította. Még össze is rezzent, amikor az ajtó halk kattanással kinyílt.

– Akkor lássuk! Nem baj, ha üres. Az a fontos, hogy megtaláltam. Én, egymagam. Egy pillanatra le kell, hogy tegyelek, kicsim. Ne menj sehová, maradj itt mellettem!

Letette Callie-t a földre, kihúzta a dobozt a széfből, és az asztalra helyezte.

Aztán csak bámult.

– Istenem! A francba!

– A francba, mami.

– Ne mondd ezt! Nekem sem kellett volna.

Meg kellett kapaszkodnia az asztalban.

A doboz nem volt üres. És az első, ami megragadta a tekintetét, egy rakás kötegelt pénz volt. Százdolláros bankjegyek.

– Tízezer dollár mindegyik, és ó, Callie, milyen sok van belőlük!

A keze most nem egyszerűen bizonytalan volt, hanem erősen remegett, ahogy megszámolta a kötegeket.

– Huszonöt. Kétszázötvenezer dollár van itt készpénzben.

Tolvajnak érezte magát, és ideges pillantásokat vetett a függöny felé, ahogy belapátolta a pénzt az aktatáskába.

– Meg kell kérdeznem az ügyvédeket, hogy mit tegyek.

A pénzzel, gondolta, de mi legyen a többivel?

Mi legyen a három jogosítvánnyal, amelyekben Richard fényképe díszelgett… és valaki másnak a neve? És az útlevelekkel.

Meg a harminckettes félautomatával.

A pisztoly felé nyúlt, de visszahúzta a kezét. Szerette volna otthagyni, nem tudta volna megindokolni, miért nem akar hozzányúlni. De kényszerítette magát, hogy a kezébe vegye, hogy kiszedje belőle a tárat.

Tennessee hegyei közt nőtt fel, bátyjai voltak… és az egyikük rendőr lett. Tudta, hogyan kell bánni egy fegyverrel. De nem akart töltött pisztollyal mászkálni, amikor Callie is ott volt vele.

A pisztolyt és a két másik tárat az aktatáskába tette. Kivette a dobozból az útleveleket és a jogosítványokat. Talált három társadalombiztosítási kártyát ugyanarra a három névre, American Express és Visa kártyákat.

Van köztük valódi?

Volt valaha is köztük valódi?

– Mami, menjünk már, menjünk már! – rángatta meg a nadrágja szárát Callie.

– Egy pillanat.

– Most, mami. Most!

– Egy pillanat! – csattant fel Shelby. Az éles hangtól megremegett a kislány ajka, de néha emlékeztetni kell a gyerekeket, hogy nem minden körülöttük forog.

És egy anyukának nem szabad elfelejtenie, hogy egy háromévesnek joga van nyűgösködnie, ha minden átkozott nap végigrángatják a fél világon.

Shelby lehajolt, és puszit nyomott Callie feje búbjára.

– Majdnem kész vagyok, már csak ezt a dobozt kell visszatennem.

Callie valódi, gondolta Shelby. Csak ez számít. És a többi? Majd kitalálja, vagy mégsem. De Callie valódi volt, és a kétszázezernél is több dollárból remek minifurgont lehet venni, ki lehet fizetni az adósság egy részét, s talán még egy kis házra való előleget is ki lehet szorítani, ha egyszer állandó munkát szerez.

Talán Richardnak nem ez volt a szándéka, és Shelbynek fogalma sem volt, mi lehetett férje szándéka, de a férfi így is gondoskodott a lánya jövőjéről. És neki köszönhetően Shelby is némi lélegzethez jutott, hogy átgondolja, mi legyen a többivel.

Shelby ölbe kapta Callie-t, a vállára kanyarította a táskát, az aktatáskát pedig úgy szorította a markába, mintha az élete függne tőle.

– Rendben, kicsim. Vár minket a teaparti.

HARMADIK FEJEZET

Shelby kinyitotta az összes szobát, újra feltekerte a fűtést, s még a kandallókban is bekapcsolta… mind a hetet.

Friss virágot vett, süteményt sütött.

A laptopján végzett kutatások arra vonatkozóan, hogyan tudná legjobb áron és leggyorsabban eladni a házat, sütit és virágot javasoltak. És ahogy az ingatlanügynök mondta, személytelenséget.

Legyen semleges a hely.

Meglátása szerint, a ház olyan semleges volt, amennyire csak lehetett. Shelby úgy vélte, a nagyház egyáltalán nem barátságos, de sohasem érezte annak. Talán ha a bútorok lágyabb vonalúak lennének, a színek melegebbek, az ember akár otthonának is érezhetné a helyet.

De ez csak az ő érzékenységét mutatta, és az egyáltalán nem számított.

Minél előbb kipakolja ezt az átkozott helyet, annál előbb lekerül a válláról a nyomasztó adósság ezen része.

Az ingatlanügynök virággal és süteménnyel felrakodva érkezett, és Shelby arra gondolt, hogy akár meg is spórolhatta volna az időt és a pénzt. A nő egy egész csapatot hozott magával, akiket ő berendező brigádnak nevezett, s az emberek szétszéledtek a házban, átrendezték a bútorokat, még több virágot raktak ki, gyertyákat gyújtottak. Shelby is vett egy tucat illatgyertyát, de úgy döntött, egyelőre elteszi, s attól teszi függővé, hogy később visszaviszi-e vagy megtartja magának, hogy hogyan alakul a helyzet.

– A ház makulátlanul tiszta – mondta ragyogó arccal az ingatlanügynök, és elismerően megveregette Shelby vállát. – A takarítószemélyzet igazán kiváló munkát végzett.

Shelby visszagondolt, hogyan súrolt és fényesített fél éjszaka, és csak mosolygott.

– Azt akartam, hogy jól mutasson.

– Higgyen nekem, remekül mutat. A fedezetlen eladások általában bonyolultak, és néhány lehetséges vásárlót el is riasztanak, de biztos vagyok benne, hogy jó ajánlatokat fogunk kapni, és gyorsan.

– Remélem, igaza lesz. Azt szerettem volna még mondani, hogy hétfőre ígérte valaki, hogy jön és megnézi a bútort, de ha bárki az érdeklődők közül szeretné megvenni, szívesen felárazom.

– Remek! Annyi csodálatos darab van itt! Gondoskodom róla, hogy az érdeklődők tudjanak róla.

Shelby még egy utolsó, kritikus pillantást vetett maga köré, s a Richard irodájának széfjébe zárt pisztolyra, papírokra, pénzkötegekre gondolt.

Aztán felvette a nagy táskát, amelyet magával szokott hurcolni.

– Callie és én nem leszünk útban. Van néhány elintéznivalóm.

És egy minifurgont is vennie kell.

Az apja biztos nem helyeselné, hogy nem amerikait vett, de az ötéves Toyota, amelyet a CarMaxen keresztül talált, nagyon magas minősítést kapott mind a biztonságra, mind a megbízhatóságra. És az ára is megfelelő volt.

Az ár még jobb lett, amikor Shelby rávette magát, hogy alkudjon… és készpénzt ajánljon. Igazi készpénzt.

A keze remegni akart, amikor kiszámolta a pénzt – a felét most, a másik felét másnap délután, amikor átveszi a kocsit –, de keményen tartotta magát.

Háromutcányira meg kellett állnia, hogy a fejét a kormánykerékre hajtva megnyugodjon. Soha életében nem költött el még egyszerre ennyi pénzt. Soha életében nem vett még autót.

Most már megengedte magának, hogy remegjen, de nem az idegességtől, nem… hanem a döbbenetes boldogságtól.

Shelby Anne Pomeroy – mert ő már az, függetlenül attól, mit mondanak a hivatalos papírok – épp most vett egy vidám meggypiros színű, 2010-es Toyota minifurgont. Egyedül. Önállóan.

És ezer dollárt le is faragott az árából, mert nem félt alkudni.

– Remekül elleszünk, Callie – mondta, bár lánya teljesen elmerült a Shrekben. – Remekül elleszünk.

A mobilján felhívta a lízingtársaságot, és elrendezte, hogy elszállítsák a terepjárót. És, újfent megerősítve magát, megkérdezte, elvihetné-e a minifurgont egy próbakörre.

Ha már így belejött az ügyintézésbe, és Callie továbbra is elvan a saját kis világában, egyből elrendezheti a biztosítást is. A terepjárót kinevezte ideiglenes irodájának.

Miután elintézte, hogy a kocsi biztosítását írják át, megnézte az internetes oldalt, ahol meghirdette a borokat.

– Ó, istenem, licitáltak a borunkra!

Boldogan, elragadtatva görgetett lejjebb, fejben összeadva az összegeket, s mire a végére ért, kiderült, hogy ezer dollár felett jár a licit.

– Ma este felteszek újabb tizenkét palackot. Igen, pontosan ezt fogom tenni.

Mivel úgy tűnt, a szerencse istennője mellé szegődött, rászánta magát, hogy behajtson Philadelphiába. Még a GPS segítségével is háromszor elvétette a sarkot, ahol be kellett volna fordulnia, s a forgalomtól egy merő görcsben volt a gyomra. De megtalálta a szőrmeboltot, és Callie-vel, valamint a sohasem viselt csincsillával be is ment.

Meglepetésére senki sem nézett úgy rá, mint egy szánalmas alakra, sem úgy, mint akinek szégyenkeznie kellene, amiért visszaadja a bundát. Ráadásul ez ismét hatalmas összeget faragott le az egyik hitelkártyából, a tőkét „nem annyira ijesztővé” nyomva le, és a fájdalmasan magas kamatlábat is csökkentette.

Túl sokáig ült dermedten, látta be Shelby, és Happy Meallel vendégelte meg kislányát. Nagyon-nagyon sokáig. De most megtörte a jeget, és a fenébe is, elszánta magát, hogy áradást csinál.

Megvárta, amíg ismét városon kívülre kerül, megtankolta az autót – elátkozva a hideget és a benzin árát –, aztán egy ideig céltalanul autókázott, miközben Callie elaludt a gyerekülésben.

Kétszer elhajtott a saját háza, vagy jobban mondva a hitelezők háza mellett, de továbbment, amikor látta a kocsikat az épület előtt. Ez jó, igen, ez nagyon jó. Bárkiből lehet vásárló azok közül, akik eljöttek megnézni a házat. De isten a megmondhatója, hogy csak arra vágyott, hogy hazavihesse és lefektethesse Callie-t, aztán leüljön a táblázatai elé.

Elég sokáig húzta az időt, hogy csak az ingatlanügynököt találja a házban, amikor végül visszament.

– Elnézést, csak egy percet adjon – kérte futás közben. – Callie-nek tényleg nagyon kell pisilnie.

Sikerült beérniük, igaz, éppen hogy csak. Amikor Shelby visszament a nagyszobába, az ingatlanügynök a táblagépén dolgozott.

– Nagyon sikeres napunk volt. Több mint ötven ember jött el, és ez igazán kiváló az évnek ebben a szakaszában. Rengeteg érdeklődő volt, és két ajánlat is érkezett.

– Ajánlat?

Shelby döbbenten ültette le Callie-t.

– Alacsony ajánlatok. Nem hiszem, hogy a jelzáloghitel- társaság elfogadná, de kezdetnek akkor is jó. És van egy négytagú családunk, akit nagyon érdekel a ház. Jó érzésem van velük kapcsolatban. Megbeszélik, és visszahívnak.

– Ez fantasztikus!

– Szintén van egy ajánlatom a férje hálószobájának bútoraira. Az egyik látogató elhozta a húgát is, s bár a nőt nem érdekli a ház, de a bútort megvenné. Szerintem egy kicsit keveset ajánlott érte, és azonnal akarná, de legkésőbb hétfőn.

– Az övé.

Az ingatlanügynök felkacagott, majd meglepetten pislogott, amikor rájött, hogy Shelby komolyan gondolja.

– Shelby, még el sem mondtam, mennyit ajánlott érte.

– Nem számít. Gyűlölöm azt a bútort. Minden egyes bútordarabot gyűlölök ebben a házban. Kivéve azt, ami Callie szobájában van – helyesbített a hajába túrva, miközben Callie előhúzta azt a kosár játékot, amit Shelby a konyhaszekrény egyik alsó rekeszében tartott. – Az az egyetlen helyiség, ahol én magam választottam ki mindent. Tőlem a nő akár ma éjjel elviheti. Rengeteg hely van még ebben a házban, ahol az ember elaludhat.

– Leülhetnénk?

– Természetesen, ne haragudjon. Sajnálom, Ms. Tinesdale. Egy kicsit ideges vagyok.

– Kértem, hogy szólítson Donnának.

– Donna. Kér kávét vagy valamit? Teljesen megfeledkeztem a jó modorról.

– Csak üljön le. Nagyon nagy teher nehezedik most önre, sok mindennel kell megbirkóznia. Őszintén mondom, fogalmam sincs, hogy boldogul mindennel. Szeretnék segíteni. Ez a munkám. A bútorra érkezett ajánlat túl alacsony. Engedje meg, hogy ellenajánlatot tegyek. Semmi gond azzal, ha pénzt csinál a bútorokból, de úgy érzem, nem használja ki a lehetőségeit. Pedig élnie kellene velük, még akkor is, ha ronda bútorról van szó.

– Ó! – Valami felragyogott Shelbyben. Mintha visszaigazolást kapott volna. – Ön is rondának tartja? Tényleg?

– Minden egyes darabját, kivéve, ami Callie szobájában van.

Shelby felkacagott, a nevetés azonban legnagyobb döbbenetére mintegy csettintésre sírásba fordult.

– Sajnálom. Istenem, ne haragudjon!

– Mami – mászott Callie az anyja ölébe. – Ne sírj! Mama, ne sírj!

– Nincs semmi baj – ölelte át a kislányt Shelby. – Nincs semmi bajom, csak fáradt vagyok.

– A maminak aludnia kell.

– Nincs semmi baj, kicsim. Jól vagyok. Jól vagyok, ne aggódj!

– Töltök egy pohár bort – közölte Donna, és papír zsebkendőt húzott elő a zsebéből. – Maradjon ülve! Láttam egy üveggel a hűtőszekrényben.

– Korán van még a borhoz.

– Nem, ma nincs korán. Most pedig árulja el – folytatta Donna, ahogy a pohárért ment –, mi mást szeretne még eladni? A műtárgyakat?

– Ó, istenem, igen! – A végsőkig kimerült Shelby hagyta, hogy Callie egy papír zsebkendővel az arcát törölgesse. – Rajta vannak a listámon, hogy azokkal is foglalkozzam. Nem értem én ezeket a képeket.

– Szőnyegek? Lámpák?

– Már mindent összecsomagoltam, amit el akarok vinni innen magamnak, kivéve Callie szobáját, a ruháimat, és néhány dolgot a kezem ügyében kell tartanom, amíg itt lakunk. Semmi nem kell belőlük, Mrs. … Donna. Még az edények sem az enyémek.

– Remek a borospince odalent.

– Huszonnyolc palackot meghirdettem azon az oldalon, amit találtam. Az emberek már licitáltak is rá. Ma este felteszek még egy tucatot.

Donna olyan szögben hajtotta meg a fejét, amelyet Shelby elismerésként értelmezett.

– Nagyon okos.

– Ha valóban okos lennék, akkor nem kerültem volna ebbe a helyzetbe. Köszönöm – tette hozzá, amikor Donna a kezébe nyomta a bort.

– Nem hiszem, hogy ez így van, de kezdjük azzal, hogy hol tartunk. Meg tudná adni annak a társaságnak a nevét, amelyik kijön a bútorokhoz?

– A philadelphiai Dolby és Fiai.

– Remek. Az egy jó társaság, én is pont őket ajánlottam volna. – Donna a bort kortyolgatva jegyzetelt a táblagépen, majd élénken folytatta: – Ellenajánlatot teszek, de ennek a vevőnek vissza kell térnie a valóság talajára, ha komoly a szándéka a hálószobabútort illetően. Ha nem, Chad Dolby minden bizonnyal tisztességes ajánlatot tesz. Chad Dolby a legidősebb fiú, és valószínűleg ő fog kijönni felértékelni a bútort. Ismerek valakit, akit érdekelhetnek az edények, poharak és a bár berendezése. És két műkereskedő is van, akiket ajánlanék a műtárgyakhoz.

– Nem is tudom, hogy köszönjem meg.

– Ez a munkám – emlékeztette Donna. – És nekem is örömet okoz. Van egy lányom, aki csak néhány évvel fiatalabb önnél. Remélem, lenne valaki, aki segítene neki, ha egyszer ehhez hasonló… nehéz helyzetben találná magát. Láttam, kitakarította a férje szekrényét.

– Igen. A mami jól van, kicsim – nyomott puszit kislánya fejére Shelby. – Menj most játszani. A nagy részét a Második esélybe vittem – mondta Donnának, miközben Callie lecsusszant az öléből.

– Tökéletes. Macey és Cheryl nagyon jók abban, amit csinálnak, és sokan megfordulnak az üzletükben.

– Ön mindenkit ismer?

– Ez a munkám része. Mi legyen a könyvekkel?

– A saját könyveimet összepakoltam, azokat, amelyeket szeretek. Amelyek a könyvtárban maradtak, azokat mind Richard vette. Az egészet csak úgy egyben vette.

– És mi is úgy fogjuk eladni – biccentett Donna, és megkopogtatta a táblagépet. – Bele is írom a jegyzeteimbe. És ha valóban ezt szeretné, mozgósítom a kapcsolataimat, és fel fogják hívni önt. Megbeszélheti velük, mikor találkozzanak.

– Az csodálatos lenne! Nagyon hálás lennék érte. Úgy érzem magam, mint aki vakon botladozva próbálja kitalálni, mit is tegyen, hogyan tovább.

– Én úgy látom, eddig nagyon jó kitalálta.

– Köszönöm, de rengeteget segít, ha valaki tanácsot ad, irányt mutat. Ön nagyon kedves. Nem is értem, miért lettem olyan ideges öntől.

Donna erre felnevetett.

– Előfordul, hogy ilyen hatással vagyok az emberekre. A mobil vagy a vezetékes számát adjam meg kapcsolattartás céljából?

– Talán mind a kettőt megadhatná. Igyekszem odafigyelni rá, hogy mindig a zsebemben legyen a mobilom, de néha megfeledkezem róla.

– El van intézve. Ezek üzletemberek, és a haszonra hajtanak. De nem fognak aláígérni. Ha valami elképzelése van, csak szóljon. – Donna elmosolyodott. – Tényleg mindenkit ismerek. És, Shelby, szerzek ajánlatot erre a házra, jó ajánlatot. Gyönyörű ez a hely, és a legjobb környéken van, a megfelelő vevő pedig ott jár valahol kinn. Én pedig meg fogom találni.

– Elhiszem, hogy meg fogja.

S mivel tényleg elhitte, aznap éjjel Shelby jobban aludt, mint hetek óta bármikor.

A következő héten egész végig forgott a világ. Megegyezett a Dolby és Fiával, leszállította a bort az online aukció nyertesének, felvett egy nagyon csinos csekket a használtruha-üzletben Richard ruháiért… és bevitt nekik három védőhuzatba csomagolt ruhát a saját szekrényéből.

Elfogadta az edényekre és poharakra tett ajánlatot, összepakolta az egészet… és vett egy négy színes, műanyag tányérból, tálkából és pohárból álló készletet.

Ez megteszi.

Bár valószínűleg értelmesebb lett volna félretenni a pénzt, Shelby teljesen kiegyenlítette az egyik hitelkártyás adósságot.

Egy megvan, gondolta, már csak tizenegy van hátra.

A műtárgyak – nem eredetiek, ahogy Richard állította – nem hoztak annyit, mint remélte. De a mennyiség valamelyest kiegyenlítette az eredetiség hiányát.

Shelby minden nap egy kicsit jobban érezte magát. Még a hóvihar, amely harminccentis havat hozott, sem tudta letörni a kedvét. Úgy bebugyolálta Callie-t, mint valami eszkimót, és együtt megépítették életük első hóemberét.

Nincs igazán miről írni az otthoniaknak, gondolta, de azért írt, és a mobiljával néhány fényképet is csinált, amelyet hazaküldött Tennessee-be.

A kaland úgy kimerítette Callie-t, hogy ő és Fifi már hétkor ágyban volt. Így az egész, hosszú este ott állt Shelby és a táblázatai, számlái és tennivalókat tartalmazó listái előtt.

Nem kellene kiegyenlíteni az egyik kisebb hitelkártyát, csak hogy azt is letudja? Vagy inkább az egyik nagyobbra kellene befizetnie, hogy csökkentse a kamatokat?

Bármennyire szerette is volna azt mondani, hogy kettő letudva, és tíz maradt, értelmesebbnek tűnt, hogy a kamatokat csökkentse.

Gondosan elintézte az online befizetést, úgy, ahogy azt tanította magának, aztán beírta az összeget a táblázatba.

Négyszáznyolcvanhatezer-négyszáz dollár megvan. Már csak kétmillió száznyolcvannégyezer adóssága van.

Nem számolva a következő számlát, amely az ügyvédektől, a könyvelőktől jön. De az most, a fenébe is, csak aprópénznek tűnt.

Megcsörrent a telefon, s Donna nevét látva a kijelzőn, Shelby gyorsan felkapta.

Talán.

– Halló!

– Halló, Shelby, Donna vagyok. Tudom, hogy egy kicsit késő van, de szerettem volna, ha tudja, hogy kaptunk egy nagyon jó ajánlatot a házra.

– Ó, ez remek hír!

– Azt hiszem, a jelzáloghitel-társaság is el fogja fogadni. Ön is tudja, hogy hetekbe, akár hónapokba is telhet, de mindent elkövetek, hogy keresztülvigyem. Az a család az, amelyikről az első nyílt napon beszéltem. Nagyon tetszett nekik a ház, és a hely is az, amit akartak. És van még valami… a hölgy gyűlöli a bútort.

Shelby felnevetett, s felszabadultan a mennyezet felé fordította az arcát.

– Tényleg?

– Igen, határozottan gyűlöli. Ő maga mesélte, hogy ki kellett iktatnia a tudatából, úgy kellett tennie, mintha ott sem lenne, hogy igazából lássa a házat, az elrendezését. A férjét idegesíti a fedezetlen eladás rész, de az asszonynak kell a ház, ezért a férj is hajlandó elfogadni a dolgot. És azt hiszem, ha a jelzáloghitelező társaság ellenajánlatot tesz, egy közelebbit a saját eladási árukhoz, ez a vevő tartani fogja.

– Ó, édes istenem, Donna!

– Nem akarok előre inni a medve bőrére, de ezt meg kell ünnepelnie. Legalább egy kicsit.

– Legszívesebben meztelenre vetkőzve táncolnám körül ezt az átkozott házat.

– Ha az működik…

– Talán csak a tánc része. Köszönöm. Nagyon szépen köszönöm.

– Drukkoljon, Shelby! Holnap reggel az lesz az első dolgom, hogy kapcsolatba lépek a jelzáloghitelező társasággal. Jó éjszakát!

– Önnek is. Még egyszer köszönöm. Viszlát.

Nem vetkőzött meztelenre, de felvitte a műholdas rádiót, bekapcsolta, és Adele zenéjére körbetáncolta az irodát, aztán a hangját kiengedve együtt énekelt az énekesnővel.

Valaha ambíciói voltak, törekvései, álmai. Énekesnő akart lenni… egy sztár. A hangja ajándék volt, és ő ápolta, használta, nagyra becsülte.

A hangjának köszönhetően találkozott Richarddal, aki bement abba a memphisi kis klubba, ahol Shelby énekelt egy Horizon nevű bandával.

Tizenkilenc éves volt, gondolta. Még ahhoz sem elég idős, hogy sört vehessen a klubban, bár Ty, a dobosuk, aki egy kicsit szerelmes volt belé, oda-odacsempészett neki egy Coronát, amikor tudott.

Istenem, de jó volt újra énekelni, táncolni! Hónapokig csak altatódalokat dúdolt. Adele után Taylor Swift következett, aztán Shelby ügyetlen ujjakkal babrált a távirányítón, hogy elnémítsa a rádiót, és felvegye az ismét csörgő telefont.

Még mindig mosolyogva és táncolva szólt bele a kagylóba.

– Halló!

– David Mathersont keresem.

– Sajnálom, de rossz számot hívott.

– David Matherson – ismételte a férfihang és bemondta a számot.

– Igen, ez az a szám, de… – Hirtelen gombóc keletkezett a torkában. Le kellett nyelnie, miközben görcsösen megszorította a kagylót. – Nem lakik itt ilyen nevű ember. Sajnálom.

Letette, mielőtt a férfi bármit mondhatott volna, aztán a széfhez sietett, és gondosan beütötte a számsort.

A manila borítékot az íróasztalhoz vitte, és merev, remegő ujjakkal felnyitotta.

A borítékban tartotta a bankszéfben talált igazolványokat, azokat, amelyekről Richard képe mosolygott rá.

És az egyik igazolványkészlet David Allen Matherson nevére szólt.

Shelbynek ezután nem volt kedve énekelni, sem táncolni. Valami oknál fogva, amelyet maga sem tudott megmagyarázni, úgy érezte, ellenőriznie kell minden ajtót, ablakot és a riasztórendszert.

Nem törődve azzal, mennyi áramot veszteget így el, égve hagyta a lámpát az előtérben és az emeleti folyosón. Nem a saját szobájába ment, inkább Callie mellé feküdt le.

Sokáig feküdt ébren, azon imádkozva, nehogy újra megszólaljon a telefon.

A bútorkereskedés kiküldött egy csapatot, akik összepakolták a két vendégszobát, az előcsarnokot és az ebédlőt, ahol Shelby egyetlenegyszer sem étkezett Richard halála óta. Némi alkudozás után beleegyezett, hogy Richard hálószobájának bútorait egy magánvevőnek adja el.

Megszüntette a részletfizetést, kiegyenlítette a második hitelkártyát.

Kettő kész, maradt még tíz.

A ház még nagyobbnak és barátságtalanabbnak tűnt most, hogy elvitték a bútorokat. Shelby valami sürgető késztetést érzett, hogy ő maga is otthagyja a házat, de akadt még néhány elintézésre váró részlet, és az az ő felelőssége volt.

Fél kettőre az antikváriust várta… Callie délutáni alvásidejére időzítette a találkozót. Hátrafogta a haját, fülébe csinos akvamarinfüggőt akasztott, amelyet a nagyszüleitől kapott karácsonyra. Arcára egy kis alapozót kent, aztán pirosítót, mert nagyon sápadt volt. A vastag zoknit, amiben szeretett mászkálni a házban, fekete magas sarkú cipőre cserélte.

A nagyanyja állította, hogy a magas sarok talán nyomja egy kicsit a lábujjait, de az egekbe emeli egy nő önbizalmát.

Shelby összerezzent, amikor megszólalt a csengő. Az antikvárius jó negyedórával korábban jött. Shelby ez idő alatt akart kávét főzni és sütit vinni a könyvtárba.

Lesietett a lépcsőn, remélve, hogy a férfi nem csenget újra. Callie nem túl mélyen aludt délutánonként.

Kinyitotta az ajtót. A küszöbön egy fiatalabb és csinosabb férfi állt, mint amilyenre számított… ebből is látható, mennyit érnek a feltételezések.

– Mr. Lauderdale, éppen jókor jött.

– Mrs. Foxworth – nyújtott kezet a férfi finom mozdulattal.

– Jöjjön be a hidegről. Én sohasem tudtam hozzászokni az északi telekhez.

– Nem olyan régen lakik ezen a vidéken.

– Nem, csak épp annyi ideje, hogy egy telet megtapasztaljak. Hadd vegyem el a kabátját!

– Köszönöm.

Erősnek tűnő, zömök férfi volt, szögletes állú, mogyoróbarna szemű. Nem is hasonlított a Shelby képzeletében élő sovány, idősebb, szemüveges könyvmolyra.

– Donna… Ms. Tinesdale említette, hogy önt esetleg érdeklik a birtokomban lévő könyvek. – A vastag, kétsoros, sötétkék kabátot beakasztotta az előszobaszekrénybe. – Menjünk egyenesen a könyvtárba, hogy megnézhesse a könyveket.

– Lenyűgöző az otthona.

– Csak éppen nagy – mondta Shelby, ahogy a könyvtár felé vezette a férfit. Áthaladtak a nappalin, ahol a nagy zongora állt, amelyen senki sem játszott, és a társalgón, ahol még mindig ott volt az eladásra váró biliárdasztal, s végül megérkeztek a könyvtárba.

Callie-é mellett ez lett volna a kedvenc szobája, ha barátságosabbá, melegebbé tudta volna tenni. Egyelőre annyit tudott tenni, hogy begyújtotta a kandallót, leszedte a súlyos sötétítőfüggönyöket, amelyek szintén az eladásra szánt halomban vártak a sorsukra, így a gyenge téli napsugár beszűrődhetett az ablakokon.

Az itteni bútorokat, a pamlagot, amelynek bőrhuzatára mindig citromos pite sárgaként gondolt, a sötétbarna székeket és a túl fényes asztalokat is elviszik innen a hét végéig.

Shelby remélte, hogy a soha senki által sem olvasott könyvekkel teli könyvespolcok is elkelnek.

– Ahogy a telefonban már említettem, nemsokára elköltözöm innen, ezért szeretném eladni a könyveket. Már bepakoltam azokat, amelyeket meg akarok tartani, de ezek… nos, az igazság az, hogy a férjem azért vette őket, mert úgy vélte, jól mutatnak a szobában.

– Ugyanolyan lenyűgözőek, mint a ház maga.

– Gondolom, igen. Személy szerint engem jobban érdekel, hogy mi van a könyvben, mint az, hogyan mutat a szekrényben. Ha szeretné megnézni őket, addig én főzök egy kávét.

A férfi a könyvespolchoz sétált, találomra levett egy könyvet. A Faustot.

– Olvastam, hogy milyen sokan vesznek így könyvet, a gerincük alapján. Dísznek.

Shelby szerette volna összekulcsolni a kezét, de ráparancsolt magára, hogy lazítson. Mostanra már hozzá kellett volna szoknia, gondolta, nem szabadna idegesnek lennie.

– Azt hiszem, szebb lenne, a szemnek vonzóbb… az én szememnek vonzóbb – helyesbített –, ha nem lennének egyformák. A kötésük, a magasságuk. És azt hiszem, azt is be kell vallanom, nem én vagyok az, aki a kandalló előtt összegömbölyödve a Faustot olvassa.

– Ezzel nincs egyedül. – A férfi visszatette a könyvet a helyére, és a könyvespolctól elfordulva hűvös tekintettel nézett Shelbyre. – Mrs. Foxworth, nem Lauderdale vagyok. A nevem Ted Privet.

– Ó, Mr. Lauderdale önt küldte a könyvekért?

– Nem könyvkereskedő vagyok, hanem magánnyomozó. Én beszéltem önnel néhány éjszakával ezelőtt. Én kérdeztem David Mathersonról.

Shelby hátralépett. Magas sarok vagy sem, le tudja és le is fogja futni, ha kell. Ki kell ebrudalnia a házból, csak el Callie-től.

– És én megmondtam, hogy rossz számot hívott. Most mennie kell. Várok valakit, aki bármelyik percben megérkezhet.

– Egy percet kérek, nem többet. – A férfi mosolyogva emelte fel a kezét, mutatva, hogy ártalmatlan. – Csak a munkámat végzem, Mrs. Foxworth. Idáig követtem David Matherson nyomát, és az információim szerint… Van nálam fénykép. – A zsebébe nyúlt, a másik kezét még mindig a magasban tartva a béke jeleként. – Ha megnézné. Ismeri ezt a férfit?

Shelby szíve hevesen vert. Beengedett egy idegent a házba. Gondatlanná tette, hogy annyi ember járkált ki-be, és ő beengedte ezt a férfit. És a kislánya odafent alszik.

– Hagyta, hogy azt higgyem, valaki más. – Igyekezett élt csempészni a hangjába, s remélte, hogy sikerült. – Így végzi a munkáját?

– Igen, ami azt illeti. Néha így.

– Nem nagyon kedvelem önt vagy a munkáját.

Kikapta a fotót a férfi kezéből, és rámeredt.

Tudta, hogy Richard lesz rajta, de látni őt, a filmcsillag mosolyát, az arannyal pettyezet barna szemét, kemény sokk volt. Richard haja sötétebb volt a képen, és gondosan nyírt kecskeszakállat viselt, ami idősebbé tette, akárcsak a bankból származó igazolványokban. De Richard volt az.

S ez a férfi a képen a férje. A férje egy hazug alak volt.

De mi volt ő?

– Ezen a képen a néhai férjem, Richard van.

– Hét hónappal ezelőtt ez a férfi, David Matherson néven ötvenezer dollárt csalt ki egy nőtől Atlantában.

– Fogalmam sincs, miről beszél. Nem ismerek semmiféle David Mathersont. A férjemet Richard Foxworth-nek hívták.

– Két hónappal azelőtt David Matherson Jacksonville-ben kétszer annyit csalt ki floridai vállalkozók egy kis csoportjától. Mehetnék tovább vissza az időben és folytathatnám, beleértve egy öt évvel ezelőtti nagy betörést Miamiban. Huszonnyolcmillió ritka bélyegekben és ékszerekben.

Azok után, amit Shelby az elmúlt hetekben megtudott Richardról, a csalások nem rázták meg. De a lopástól és a lopott holmi értékétől bukfencet vetett a gyomra, és szédülni kezdett.

– Nem tudom, miről beszél. Azt akarom, hogy elmenjen.

A férfi eltette a fényképet, de közben mereven nézte Shelbyt.

– Matherson legutóbb Atlanta mellett ütötte fel a tanyáját, ahol ingatlanügyletekben szélhámoskodott. Atlantában éltek, mielőtt ideköltöztek, ugye?

– Richard pénzügyi tanácsadó volt. És most halott. Érti? Rögtön karácsony után meghalt, és nem tud felelni a kérdéseire. Én pedig nem ismerem rájuk a választ. Nem volt joga így idejönni, hazugsággal beférkőzni az otthonomba és rám ijeszteni.

A férfi ismét felemelte a kezét, de volt valami a tekintetében, ami azt súgta Shelbynek, hogy egyáltalán nem ártalmatlan.

– Nem akartam megijeszteni.

– Nos, mégis sikerült. 2010. október 18-án mentem feleségül Richard Foxworth-höz Las Vegasban. Nem egy David Matherson nevű alakhoz, és nem is ismerek senkit ezen a néven.

A férfi szája gúnyos mosolyra rándult.

– Négy éve a felesége, és azt állítja, hogy nem tudja, valójában miből is élt a férje? Hogy ki volt ő igazából?

– Ha azt akarja mondani, hogy bolond vagyok, álljon be a sorba. Miből élt? Mire gondol? – Shelby indulatosan mutatott körbe. – Erre a házra? Ha nem tudom nagyon gyorsan eladni, elárverezik. Azt állítja, hogy Richard becsapta az embereket, lopott tőlük? Nos, ha ez igaz, akkor akárki is a megbízója, szintén beállhat a sorba. Most próbálok kimászni abból a hárommilliós adósságból, amit rám hagyott. Menjen el, és mondja meg az ügyfelének, hogy rossz embert vádol. Vagy ha mégsem, az az ember halott, és én semmit sem tudok tenni az ügyben. Ha tőlem akarja visszaszerezni a pénzét, nos, akkor, ahogy mondtam is, álljon be a sorba, és biztosíthatom, jó hosszú a sor.

– Hölgyem, azt akarja elhitetni velem, hogy négy évig élt vele, de sohasem hallott Mathersonról? Hogy semmit sem tud?

A harag úrrá lett a félelmen. Shelbynek elege volt. Nagyon elege, és a harag tüzes villámként robbant ki belőle.

– Fütyülök rá, hogy mit hisz, Mr. Privet. Fikarcnyit sem érdekel. S ha abban a hiszemben csalta ide be magát, hogy egyszerűen előhúzok a zsebemből egy halom átkozott bélyeget és ékszert, vagy több százezer dollárt készpénzben, és azzal az útjára bocsátom, szerintem kettőnk közül ön az ostoba, és ráadásul faragatlan is. Kifelé!

– Csak információt szeretnék…

– Nem tudok információval szolgálni. Semmit sem tudok azokról a dolgokról, amiket itt most elmondott. Csak azt tudom, hogy itt ragadtam ezen a helyen, amit nem is ismerek, ebben a házban, amit nem akarok, mert…

– Mert?

– Már nem tudom. – Shelby haragja ellobbant, s csak tompa fáradtság maradt utána. – Nem árulhatom el önnek, amit magam sem tudok. Ha kérdése van, forduljon Michael Spearshez vagy Jessica Broadway-hez. Spears, Cannon, Fife és Hannover ügyvédi iroda, Philadelphia. Ők foglalkoznak azzal a katyvasszal, amibe kerültem. Most pedig menjen, vagy hívom a rendőrséget.

– Megyek – mondta Privet, és követte Shelbyt, aki egyenesen a szekrényhez ment, ahová beakasztotta a férfi kabátját.

Privet elővett egy névjegykártyát, és Shelby felé nyújtotta.

– Hívjon fel, ha eszébe jut valami.

– Nem juthat eszembe, amit nem is tudok. – De elvette a kártyát. – Ha Richard volt az, aki elvette az ügyfele pénzét, akkor sajnálom. Kérem, ne jöjjön ide többé. Még egyszer nem fogom beengedni.

– Lehet, hogy legközelebb a rendőrök fognak az ajtaján kopogtatni – mondta Privet. – Ezt ne feledje! És tartsa meg azt a kártyát!

– Ostobaságért nem csukják börtönbe az embert, nekem pedig az az egyetlen bűnöm.

Kitárta az ajtót, aztán halkan felsikoltott, ahogy meglátta az éppen csengetni készülő férfit.

Idősebb férfi volt, fakókék szemén drótkeretes szemüveggel, szakállában több volt az ősz szál, mint a barna.

– Köszönöm, hogy eljött Mr. Lauderdale. Viszontlátásra, Mr. Privet.

– Tartsa meg azt a kártyát – ismételte a nyomozó, és Lauderdale-t megkerülve, a lesöpört járdán egy szürke kombihoz sétált.

Shelby ismerte az autókat, elvégre a nagyapja autószerelő volt, és alaposan megnézte magának a férfiét. Szürke Honda Civic floridai rendszámmal.

– Engedje meg, hogy elvegyem a kabátját – fordult Lauderdale-hez.

A hét végére a könyvtár és Richard szobája kiürült. Shelby a Craiglisten keresztül eladta a biliárdasztalt, a zongorát, Richard fitneszfelszerelését és számtalan kisebb-nagyobb dolgot.

Olyan közel került ahhoz, hogy a maradék tíz hitelkártya közül még egyet kiegyenlítsen, hogy szinte tapintani tudta volna.

Leszedte a maradék festményeket a falakról, és azokat is eladta, meg a flancos kávéfőzőt, a flancos bárturmixgépet.

Amikor felébredt azon a reggelen, amelynek a tavasz első napjának kellett volna lennie, és látta, hogy tíz centinél is magasabban áll a hó, és még mindig esik, legszívesebben visszamászott volna a Fiona hercegnős hálózsákjába, ami mostanában az ágyául szolgált.

Egy majdnem teljesen üres átkozott házban él. Ami még rosszabb, a kislánya egy majdnem üres átkozott házban lakik, nincsenek barátai, akikkel játszhatna vagy beszélgethetne, csak az anyja.

Négy és fél évvel azelőtt, egy ragyogó októberi estén vett egy csinos kék ruhát – Richard szerette, ha kékben jár –, egy órát töltött azzal, hogy kivasalja hajából a hullámokat, mert Richard egyenesen szerette, és egy ostoba kis kápolnában, egy szál fehér rózsával a kezében az oltárhoz vonult.

Akkor azt hitte, az élete legboldogabb napja, de egyáltalán nem az ő élete volt. Csak egy illúzió, vagy ami még rosszabb, csak egy hazugság.

És utána minden tőle telhetőt megtett, hogy jó feleség legyen. Minden áldott nap. Megtanult úgy főzni, ahogy Richard szereti; csomagolt és költözött, amikor Richardnak úgy hozta kedve; úgy öltözött, ahogy a férfinak tetszett. Gondoskodott róla, hogy Callie-t megfürdesse, megetesse és csinosan felöltöztesse, mire férje hazamegy.

De ennek már vége, gondolta.

– De ennek már vége – mormolta. – Akkor miért vagyok még mindig itt?

Az öltözőszobájába ment, ahol korábban már ímmel-ámmal kezdett bepakolni a Louis Vuitton bőröndbe, amelyet Richard vett neki New Yorkban a düftintáska helyett, amelybe a ruháit beletömte, amikor megszökött a férfival.

Most komolyan nekifogott a pakolásnak, aztán egy szigorú szabályt megszegve leültette Callie-t a konyhában egy tál gabonapehellyel és a Shrekkel, miközben összecsomagolta a lánya holmiját is. Anyja egyik szigorú szabályát betartva – reggel kilenc előtt soha senkinek ne telefonálj, kivéve a rendőrséget, a tűzoltókat vagy a vízvezeték-szerelőt –, megvárta a kilenc órát, és felhívta Donnát.

– Helló, Shelby, hogy van?

– Megint havazik.

– Ez egy olyan tél, ami nem akar elmúlni. Azt mondják, még tíz-tizenöt centi fog esni, de az is lehet, hogy szombatra méteres havunk lesz. Bízzunk benne, hogy ez a tél utolsó nagy erőfeszítése.

– Nemigen számítok rá. Donna, jóformán semmi sem maradt a házban rajtam és Callie-n kívül. Szeretném magammal vinni a tévét a konyhából, a pult alólit, a nagymamámnak. Imádni fogja. És az egyik nagy, síkképernyőset… bármelyiket. Kilenc van belőlük a házban, megszámoltam. Szeretnék hazavinni egyet az apámnak. Nem tudom, hogy a vevők szeretnék-e megtartani a többit. Tudom, hogy még nem végleges a megállapodás, de a tévéket is belevehetnénk a szerződésbe. És hogy őszinte legyek, nem érdekel, hogy mennyit adnak értük.

– Természetesen felajánlhatom nekik, és hagyjuk rájuk, hogy mondjanak rá árat.

– Az remek lenne. Ha nem kell nekik, vagy csak néhány kell, akkor gondoskodom a többiről.

Valahogy, gondolta lüktető halántékát masszírozva.

– De… mihelyt befejezzük ezt a beszélgetést, hívom a költöztetőket. Callie bútorait nem tudom bezsúfolni a furgonba. Nem férnek be a dobozok, a bőröndök és a játékai mellé. És Donna, szeretnék egy hatalmas szívességet kérni.

– Csak nyugodtan. Miben segíthetek?

– Le kellene zárni a házat és elintézni, ha bármilyen papírmunka akad az eladással kapcsolatban, s ha önnek is megfelel, postán vagy e-mailben átküldeni nekem. Haza kell mennem, Donna. – Már attól is oldódott a görcs a vállában, hogy kimondta. – Haza kell vinnem Callie-t. Nem volt alkalma akár csak egyetlen, korban hozzáillő barátot szereznie. Ez a ház üres. Azt hiszem, mindig is az volt, de most már nem tehet úgy az ember, mintha nem lenne az. Nem tudok tovább itt maradni. Ha mindent el tudok intézni, holnap indulunk. De legkésőbb szombaton.

– Ez nem szívesség, és nem is gond. Természetesen gondoskodom a házról, amiatt ne aggódjon. Egyedül akarja megtenni azt a nagy utat?

– Callie ott lesz velem. Ezt a telefont lemondom, de ott a mobilszámom, ha valamiért el akar érni. És a laptopomon is tudom fogadni az e-maileket. Ha az eladás meghiúsulna, akkor mutassa meg a házat valaki másnak. De nagyon remélem, hogy sikerül, hogy azok az emberek, akik szeretnék megvenni, igazi otthont varázsolnak belőle. De nekünk mennünk kell.

– Küldene egy e-mailt, amikor odaérnek? Egy kicsit aggódom maguk miatt.

– Küldök, és velünk minden rendben lesz. Bárcsak előbb tudtam volna, hogy ön ilyen kedves ember! Tudom, ez ostobán hangzik.

– Egyáltalán nem – nevetett Donna. – Én is ezt kívánom önnel kapcsolatban. Ne aggódjon itt semmi miatt. Ha el kell intézni valamit, miután hazaért, csak írjon. Van egy barátja itt, Philadelphiában, Shelby.

– Önnek is Tennessee-ben.

Miután Shelby letette a kagylót, nagy lélegzetet vett. Aztán írt egy listát, nagyon gondosan feljegyezve minden tennivalót. Mihelyt áthúzta az utolsó tételt is, hazamegy.

Visszaviszi Callie-t Rendezvous Ridge-be.

NEGYEDIK FEJEZET

A nap nagy részében nem kevés kreatív vesztegetés kellett, hogy Callie ne zavarja meg. Bizonyos számlák lezárása, mások átirányítása, lakcímváltoztatás, a szállítás. Összerezzent, amikor meglátta, mennyibe kerül szétszedni Callie bútorait, járműre pakolni, majd ismét összerakni. Annyira, hogy Shelby fontolóra vette, kisteherautót bérel a U-Haultól, és megoldja maga a szállítást.

De így is, úgy is segítségre volt szüksége, hogy az ágyat és a fiókos szekrényt levigye, és feltegye az utánfutóra.

Nagyot nyelt, és mégis a költöztetők mellett döntött.

Megérte, gondolta másnap, amikor a költöztetők a húszdolláros borravaló fejében levették a nagy tévét a nappali faláról, becsomagolták és ki is cipelték.

Donna állta a szavát, és feltette a biztonsági zárat.

Shelby összecsomagolta, ami maradt, és egy nagy válltáskába rakta, amire az úton szüksége lehet.

Talán ostobaság ilyen későn elindulni, amikor péntek volt. Okosabb, ésszerűbb lenne reggel, kipihenten útra kelni.

De nem volt hajlandó még egy éjszakát eltölteni abban a házban, amely sohasem volt az övé.

Shelby még egyszer utoljára bejárta a házat, felment az emeletre, aztán vissza le a földszintre, és megállt a két emelet magas előcsarnokban.

Most, hogy eltűntek a rideg műtárgyak, a túl fényes bútorok, most látta csak, hogy milyen lehetett volna. Melegebb színek, lágyabb színárnyalatok, esetleg egy-két régebbi bútordarab, valami karakteres, egy kis ívelt rész a bejáratnál virágoknak, gyertyáknak.

Régi és új keveréke, gondolta Shelby, lezser elegancia egy csipetnyi vidámsággal fűszerezve.

Antik tükrök… igen, különböző alakú régi tükrök gyűjteménye végig a falon, könyvek összevisszasága a polcokon, családi fotókkal és más, csinos holmikkal tarkítva. És…

Már nem az övé, emlékeztette magát. Többé nem az övé a ház, így a gond sem az övé.

– Nem fogom azt mondani, hogy gyűlölöm ezt a helyet. Ez nem lenne tisztességes azokkal szemben, akik utánam ideköltöznek, legyenek bárkik is azok. Mintha rontást tennék rá. Szóval csak annyit mondok, a legjobb tudásom szerint gondoztam, amíg tudtam.

A konyhapultra tette a kulcsot egy Donnának szóló köszönő üzenettel együtt, és megfogta Callie kezét.

– Gyere, kicsim, indulunk a nagy útra.

– Megyünk a nagymamihoz, a nagypapihoz, a dédimamihoz és a dédipapihoz.

– Az már biztos, és mindenki máshoz is.

Shelby kiment Callie-vel a garázshoz. A kislány maga mögött húzta kicsiny hamupipőkés útitáskáját. Valaha Hamupipőke volt a kedvenc hercegnője, akit az utóbbi időben Fiona váltott fel.

– Akkor kössünk be téged meg Fifit.

Miközben Shelby bekötötte Callie-t a gyerekülésbe, a kislány megsimogatta az arcát. Így jelezte, hogy nézzen rá és figyeljen.

– Mi van, kicsim?

– Hamarosan odaérünk?

Ohó! Félig mulatva, félig elkeseredetten ő is megsimogatta Callie arcát. Ha az „Ott vagyunk már?” változatai már azelőtt elkezdődnek, hogy kigördültek volna a garázsból, nagyon hosszú út vár rájuk.

– Emlékszel, egészen Tennessee-ig kell utaznunk? Az pedig sokáig tart, szóval nem leszünk ott hamarosan. De… – Shelby elkerekítette a szemét, jelezve, hogy izgalmas rész közeledik. – Egy motelben fogjuk tölteni az éjszakát. Mint a kalandorok.

– Kalandozók.

– Pontosan. Csak te meg én, Callie Rose. Fogd meg a nózid – tette hozzá, és Callie vihogva tette az ujjait az orrára, hogy Shelby be tudja húzni a furgon ajtaját.

Kitolatott a garázsból, és megvárta, míg a garázsajtó teljesen becsukódik.

– Ennyi volt – mondta.

Azzal elhajtott, anélkül, hogy egyszer is visszanézett volna.

A forgalom kész katasztrófa volt, de Shelby nem törődött vele. Nem érdekelte, mennyi időbe kerül, hogy odaérjenek.

Hogy a Shreket megőrizze arra az időre, amikor Callie-re rátör az igazi unalom, dalokkal szórakoztatta a kislányt; régiekkel, amelyeket Callie már ismert, és újakkal, amelyeket arra tartogatott, hogy ne kelljen vég nélküli ismétlésekbe bocsátkoznia, s hogy megőrizze a józan eszét.

Nagyrész működött a dolog.

Kisebbfajta győzelemnek élte meg, amikor átlépték a marylandi államhatárt. Szeretett volna tovább hajtani, egyetlen pillanatra sem megállni, de három óra múlva letért az autópályáról. A Happy Meal mosolyt csalt Callie arcára, és megtöltötte a pocakját.

Még két óra, gondolta Shelby, és túl lesznek a félúton. Megállnak éjszakára. A GPS segítségével már kiválasztotta a motelt.

Amikor leparkolt Virginiában, látta, hogy helyesen döntött. Callie-nek elég volt a kocsikázásból aznapra, és kezdett nyűgös lenni. A kaland izgalma, hogy egy motelszoba ágyán ugrálhat, gyökeresen megváltoztatta a hangulatát.

Az új pizsama, Fifi és az esti mese megtették a magukét. Bár Shelby úgy vélte, ágyúdörgés sem ébreszthetné fel már a kislányt, bement a fürdőszobába, hogy hazatelefonáljon.

– Anyu, megálltunk éjszakára, ahogy mondtam.

– Hol vagytok? Pontosan hol szálltatok meg?

– A Best Westernben, a virginiai Wytherville-nél.

– Tiszta hely?

– Igen, anyu. Megnéztem az értékelését az interneten, mielőtt bejelentkeztem.

– A biztonsági zárat is bezártad? – akarta tudni Ada Mae.

– Igen, anyu.

– Tégy egy széket a kilincs alá! Csak a biztonság kedvéért.

– Rendben.

– Hogy van az én kicsi angyalkám?

– Mélyen alszik. Egész úton annyira jól viselkedett!

– Alig várom, hogy a kezeim közé kaphassam. És téged is, édesem. Bárcsak szóltál volna, mielőtt elindultál! Clay Junior elment volna érted.

Ő az egyetlen lány a családban, emlékeztette magát Shelby, és három gyerek közül a legkisebb. Természetes, hogy az anyja izgul.

– Jól vagyok, anyu, esküszöm. Mind a ketten jól vagyunk, és már a fele utat megtettük. Clay-nek megvan a maga munkája és családja.

– Te is a családjához tartozol.

– Alig várom, hogy láthassam őt. Hogy valamennyiőtöket láthassalak.

Az arcokat, a hangokat, a hegyeket, a zöldet. Sírás fojtogatta, szóval igyekezett vidámságot csempészni a hangjába.

– Megpróbálok már nyolckor elindulni, de lehet, hogy csak kicsit később sikerül. De legkésőbb kettőre akkor is oda kell érnem. Majd felhívlak, hogy biztosan tudd. Anyu, szeretném újra megköszönni, hogy megengeded, hogy nálatok lakjunk.

– Ezt hallani sem akarom. A saját gyerekem és az ő gyereke. Ez az otthonotok. Amikor idejössz, hazajössz, Shelby Anne.

– Holnap ott leszek. Mondd meg apunak, hogy biztonságban vagyunk éjszakára.

– Maradjon is úgy. És próbálj meg pihenni! Egy kicsit fáradt a hangod.

– Egy kicsit fáradt is vagyok. Jó éjt, anyu!

Bár még csak nyolcra járt az idő, Shelby lefeküdt, és néhány perc múlt a lányához hasonló mély álomba merült.

Felébredt a sötétben, kiszakadva egy olyan álomból, amelynek csak a részleteire emlékezett. A viharos tengerre, a méteres hullámokra, amint át-átcsapnak egy hajón… egy hánykolódó fehér pontra a háborgó, sötét vízen. Ő állt a kormánykeréknél, keményen küzdve, hogy egyenesben tartsa a hajót, miközben a hullámok ostromolják, és villámok csapkodnak körös-körül. És Callie… Callie sírt és őt hívta.

És Richard is ott volt? Igen… Richard az egyik elegáns öltönyében, amint elhúzza a kormánykerék mellől, mert Shelby nem tudja, hogyan kell irányítani egy hajót. Shelby semmit sem tud.

Aztán csak zuhant, zuhant, zuhant bele a háborgó tengerbe.

Shelby dideregve, remegve, levegő után kapkodva ült fel az ágyban, az idegen, sötét szobában.

Mert Richard volt az, aki a tengerbe zuhant, nem ő. Richard volt az, aki vízbe fulladt.

Callie aludt. Csinos kis feneke az égnek meredt. Melegben és biztonságban.

Shelby visszafeküdt, aztán csak feküdt, Callie hátát simogatva nyugtatásul. De az álom innentől kezdve elkerülte, így végül feladta, és halkan a fürdőszobába ment. Habozva állt.

Hagyja nyitva az ajtót, hogy ha Callie felébred az idegen helyen, egyből tudja, hol van az anyukája? Vagy csukja be, nehogy felébressze a kislányt a fény és zuhany hangja, ami egyébként biztosan felébresztené?

Végül közbülső megoldást választott, és résnyire hagyta nyitva az ajtót.

Soha még motelben vett zuhany nem esett ilyen jól. A forró víz felmelegítette, kimosta belőle az álom utolsó dermesztő részletét és a nyomasztó fáradtság maradványait is.

Magával hozta a saját samponját, tusfürdőjét. Már Richard előtt is a legjobb termékekkel kényeztette magát. Nem csoda, hiszen azokon nőtt fel, mivel a nagyanyja vezette Rendezvous Ridge legjobb szalonját. Ma már szépségszalon mindenre kiterjedő szolgáltatásokkal, gondolta Shelby. A nagyit egyszerűen nem lehetett leállítani.