TUTSEK ANNA

CILIKE BAJTÁRSAI

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Látogatás Cilikénél.

II. Haboskávén szerzett vőlegény.

III. Furcsa találkozás.

IV. A bajusz.

V. Brunhilda kirohanása.

VI. A jövendőmondó.

VII. Az elvesztett tekintély.

VIII. Csalódás.

IX. Grönland és a babatündér

X. Marika fényképe.

XI. Karácsonyi cukorkák. (Mancika monológja.)

XII. A századik szürke ló.

XIII. Tercsi születése napja.

XIV. Ilus kalandjai.

XV. Rusztem és Tercsike.

XVI. A gipszszobor.

I.
Látogatás Cilikénél.

Nap-nap után érkeznek hozzám sürgető, érdeklődő, kiváncsi levelek, amelyben mind azt tudakolják az én kis olvasóim: mi van Cilikével? Fogja-e még folytatni viszontagságai leirását? Vagy amióta férjhez ment, nem történik már vele semmi baleset többé?

Utoljára magam is kiváncsi lettem a dologra.

Tényleg mi van Cilikével? Miért nem hallat magáról semmit? Hát teljesen megfeledkezett az ő kis barátnőiről, bajtársairól, akik annyi résztvevő érdeklődéssel, derüs együttérzéssel kisérték figyelemmel az ő viszontagságait, melyekben néha − mi tagadás − egy kis csendes, szelid kárörömmel ismertek rá a saját élményeikre is…

De hát ugy látszik, Cilike, mióta férjhez ment, annyira megkomolyodott, lehiggadt, olyan bölcs, nyugodt és borzasztó okos lett, hogy már egyáltalán nem követ el többé semmi szelességet.

Furta az oldalamat ez a kérdés.

És tudjátok-e, leányok, mit tettem?

Meglátogattam Cilikét az ő uj otthonában. Felültem egy szép, derüs őszi délután a villamosra és kikocsiztam Ujpestre, a Gyöngyharmat-utca 904. szám alá. Hiszen bizonyára emlékeztek még rá, lányok, ott vettek egy szép kis házat Cilikének a szülei, még a háboru alatt. Kis kert is van a házhoz, a ház fala futórózsával befuttatva, nyáron olyan a piros rózsáktól és napsugártól ragyogó házacska, mint egy boldog vidám nevetés.

Ott a kis kertben, a violák, krizantémumok, káposztafejek és hónapos retkek között dolgozgatva, aggódó, remegő szivvel várta Cilike heteken, hónapokon, bizony majdnem éveken át vissza az urát, Kőváry Lacit, az orosz fogságból.

És mikor egy napon megállott egy szegény, kóbor, rongyos baka a kis kert kapuja előtt, Cilike, aki akkor éppen a kályhákat takaritotta és maszatos volt, mint egy kéményseprő, az első pillanatban bizony meg sem ismerte…

De aztán megismerte − és édes anyja, aki éppen akkor jött haza, a csodálkozástól majdnem sóbálvánnyá meredt, mikor a kis padon a ház előtt ott látott ülni egy rongyos bakát és egy kormos, szurtos kis kéményseprőt − összeölelkezve…

Ezekre a rég elmult dolgokra gondoltam, mialatt megnyomtam a csengő gombját a kertkapun.

Takaros kis mindenes lány szaladt ki a házból és kinyitotta a kaput.

− Itthon van Kőváry Lászlóné őnagysága, − kérdeztem és olyan furcsán hangzott ez a hosszu, hivatalos cim, hogy magamban mosolyognom kellett.

− Igenis, kezét csókolom, itthon van. Tessék bejönni, − mondta a kis szolgáló és már szaladt is előre az ajtót kinyitni.

Az előszobában szembe jött velem Cilike. Megismertem azonnal.

Kissé mintha megnőtt, megtelt volna, szóval asszonyosabb lett, de szeme a régi vidám, mosolygó, aranybarna szem, arca üde, rózsás s puha, fényes, gesztenyeszin haja, amelyért hajdan annyit bosszankodott, hogy miért nem göndör, fürtös, mint a bárány szőre, most is simán, kislányosan volt feltüzve, szerény kis kontyba.

És a ruhája szélébe fogódzkodva, valaki ott tipegett mellette. Piros köntöskében, mint egy kis katicabogárka, a haja ragyogó szőke, fürtös, a szeme aranybarna, az arcocskája üde, rózsás, mint egy nyiló virág… Szinte nevetni lehetett volna rajta, annyira hasonlitott Cilikéhez.

Oh, hát ezért nem irt olyan sokáig Cilike! Persze, persze, most már meg lehet érteni!

És az is természetes, hogy most már vége az aprócseprő baleseteknek, kislányos ügyetlenkedéseknek, szeles meggondolatlanságoknak. Oh, most már nagyon kell ügyelnie. Most már nagy, komoly felelősség van rajta. Ez a kis emberke komoly, meggondolt emberré tette őt.

Igy, ilyenformán beszélt Cilike, mialatt körülvezetett a házban, s a konyhától a kamráig megmutogatta az ő kis birodalmát.

Meg kellett néznem mindent − és mondhatom, igaz örömöm telt benne. Olyan rendes, csinos, takaros volt az egész lakás, mint ahol a háziasszonynak a szeme és a keze rajta van mindenen. És a kis kert − ezt is meg kellett néznem − a Cilike legnagyobb büszkesége, bár most az őszi hervadásban alig látszott valami a nyár pompájából, gazdagságából.

Elől egy kis lugas, nehány virágágyas, egy nagyobb zöldgyepes terület, rajta finom szitált porondból dombocska. − A kis Cilike játszóhelye, − mondta mosolyogva Cilike. És végül hátul, a kert végében, a legfontosabb − a veteményes kert!

− Innen minden kikerül a házhoz, − mondta büszkén Cilike és sorra mutogatta: hol termett a zöldborsó, a saláta, a kalarábé, a karfiol.

− És mindent mi magunk miveltünk meg! Oh, ha tetszene látni Lacit délután, mikor hazajön az irodából, hogy ás és kapál és segit öntözni! Csupa öröm, igazán!

Mire visszakerültünk a házba, az ebédlőben már csinosan meg volt teritve az asztal, s mialatt én a kis babával barátkoztam, Cilike serényen térült-fordult s nemsokára ott párolgott a csészékben a jó, zamatos, forró tea.

− Tessék ebből a pogácsából, − kinált Cilike, − magam készitettem. Katókától tanultam!

− Igazán pompás! − dicsértem; valóban az volt.

− No és most, kedves Cilikém, gyónd meg nekem egész őszintén, csakugyan nem történik mostanában veled semmi baleset?

− Semmi, édes néni, igazán semmi, − erősitette Cilike, de egyszerre hirtelen elpirult egészen a haja tövéig. − Azaz hogy − de nem − talán mégse… és… és különben is… a kelkáposztát nem szeretjük.

Nagyon csodálkozó arcot vághattam, mert Cilike elnevette magát.

− Igazán szót sem érdemel az egész. Jelentéktelen kis eset volt, − mondta, s egyébről igyekezett beszélni, de én odahuztam a székemet egészen közel hozzá, a kis Cilikét, akivel igen jó barátok lettünk, az ölembe vettem, s azután egész halkan kérdeztem:

− Nos hát halljuk, Cilikém, hogy is volt csak az az eset?

− Hát az ugy volt, − kezdte Cilike kissé akadozva, − hogy tegnap délelőtt nekem be kellett mennem a városba, egyet-mást vásárolni és egy kicsit elkéstem, tetszik tudni, a kis baba nagyon lassan tipeg. Itthon azalatt Rózsi főzte meg az ebédet, mindent megmagyaráztam és előre odakészitettem neki. Mikor hazajöttem, Laci már itthon volt és én ugy siettem, azt sem tudtam, mihez kapjak előbb, mert Laci szereti, ha pontosan ebédelünk. Mig én átöltöztem a háziruhámba, Rózsi behozta a levest és a főzeléket is egyszerre, mert ő is elvesztette a fejét a nagy sietségben. Laci nevetve azt kérdezte, hogy ez miféle uj módi, hiszen a főzelék kihül azalatt, mig a levest esszük. Én hamar fölkaptam a tálat és ki akartam vinni a konyhába, hogy a melegre tegyem, és… és… nem tudom hogy történt… megcsusztam, vagy megbotlottam…

− Leestél, szegény kis Cilikém!

− Nem, nem estem le, − sóhajtott Cilike, − bár inkább én estem volna le!… A főzelék esett le… Az egész kelkáposztafőzelék kiborult a tálból, le a szőnyegre, végig a ruhámon, a kezemen, a karomon… én nem tudom hogyan… még a nyakam is csupa kelkáposzta volt… A tálat meg görcsösen szoritottam a két kezem között, üresen… Jaj de borzasztó volt!… És Laci hogy nevetett!… Tessék elképzelni, lefeküdt a diványra és ugy nevetett!… És a kis baba is nevetett… Én pedig csak álltam ott és nem tudtam mozdulni sem… Laci csengetni akart, hogy Rózsi jöjjön be, eltakaritani a pusztulás nyomait. Erre magamhoz tértem s megragadtam a kezét: − Jaj, csak azt ne! Be ne hivd Rózsit! Hiszen ha meglátja, hogy mit csináltam, vége minden tekintélyemnek! Erre aztán nekiláttunk ketten Lacival és eltakaritottunk mindent − hát nem egy drága, jó ember ez a Laci, négykézláb mászkált a földön a törlőronggyal, csak ne nevetett volna folyton − és én fölmostam hamar a szőnyeget és − és a ruhámat is lemostam − és megmosdottam. És mikor aztán Rózsi bejött és látta, hogy üres a tál, hát csak ugy ragyogott az arca az örömtől, mert azt hitte, olyan jó volt, amit főzött, hogy mindent megettünk! De édes néni, ez az egész eset nem számit semmit, mert nem szeretjük a kelkáposztát sem Laci, sem én és ugysem ettünk volna belőle!

− Hát természetesen, hogy nem számit, − bólintottam egész komolyan. − Persze, ha gesztenyepiré lett volna tejszinhabbal, az már egészen más!

− No ugy-e mondtam? − szólt diadalmas arccal Cilike. − Én már nagyon megkomolyodtam, nekem nincsenek többé viszontagságaim. Hanem van egy pár uj kis barátnőm, azok szakasztott ugy járnak mindegyre, mint ahogy én hajdan!… Ezeket majd elmesélem a néninek, ha akarja. Például a Lánczy Zsuzsika esetét: hogyan szerzett vőlegényt − haboskávéval!… Mintha csak velem történt volna!… És a régi barátnőim: Tóváry Ilonka, Kende Ilus, a Gyárfás lányok, meg a kis Tercsike, talán érdekli a nénit az ő mostani életük is. Szivesen elmesélek mindent, amig Laci hazajön. És a néni majd megirja, ami velök történik, mert hiszen velem már igazán nem történik semmi, én már kinőttem az ilyen apró kis balesetekből.

Cilike egészen tüzbe jött, s régi szokása szerint, a széket két lábára billentve hintázott előre-hátra, amint buzgón, lelkesen beszélt.

A Cilike eszméje megtetszett nekem.

− Nagyon jó lesz, − mondtam helyeslőleg. − Hát csak mesélj, Cilike. Sőt felkérjük az olvasóinkat, irják meg ők is nekünk levélben, ha valami Cilike-baleset történik velök, s ezt mind megirjuk egy nagy könyvbe: Cilike bajtársai cimmel!

Cilike tapsolt örömében.

− Jaj, de jó lesz! − ujjongott. − Legalább nem rajtam fognak nevetni! Nos hát hamar, hamar, kezdjük is meg, amig Laci haza nem jön, a Lánczy Zsuzsika esetével!

E pillanatban csengettek künn a kis kertkapun.

− Ez Laci! − kiáltott Cilike örvendezve, s a másik percben ugy eltünt az asztal alá, mintha egy sülyesztő nyelte volna el, a szék pedig nagy robajjal esett hátra.

Ijedten ugrottam fel, a kis Cilike pedig, aki azt hitte, hogy most valami uj játék kezdődik, hangosan kezdett sivalkodni, kacagni és kiabálni.

Cilike borzasan és pipacsvörösen mászott ki négykézláb az asztal alól, s zavartan hebegett valamit.

− Igazán nem tudom elképzelni, hogy csuszott ki ez a szék alólam… Kérem, ne tessék szólni Lacinak − és másnak sem − senkinek!

Lovagiasan szavamat adtam Cilikének, hogy nem árulom el senkinek, s megvigasztaltam, hogy bizony bárkivel is megtörténhetik ilyesmi, ha a szék csak két lábán áll és elveszti az egyensulyát.

Mire Laci bejött a szobába, nyoma sem volt már semminek, Cilike egész rendesen ült az asztalnál, s megigérte, hogy legközelebb, ha megint meglátogatom, elbeszéli a Lánczy Zsuzsika esetét.

II.
Haboskávén szerzett vőlegény.

Zsuzsika az ablakpárkányon ült és fujta az orrát. Tudniillik sirt és olyankor az ember nemcsak a szemét törli, hanem még inkább az orrát fujja.

Tercsike, az ő leghűségesebb barátnője, ott ült mellette és részvéttel nézte.

− Meglátod, nem élem tul, − zokogta Zsuzsika. − Ebbe bele fogok halni! Bele fogok bolondulni!…

− Oh, oh, − sóhajtott Tercsike s aztán még egyet sóhajtott, mert nem tudott egyebet mondani. Mélységes részvéttel eltelve, még azt is el tudta képzelni, hogy Zsuzsika csakugyan meg fog halni előbb és azután megbolondulni.

− Csukjuk be az ablakot, − inditványozta Tercsike egy kis szünet után, mialatt Zsuzsika ismét kifujta az orrát. − Nagyon hüvös van. Megfázol.

− Bánom is én! − felelt Zsuzsika tragikus hangon: − Bár kapnék egy jó tüdőgyulladást!

Azzal némi következetlenséggel leugrott az ablakpárkányról, s a tükör elé állva, figyelmesen nézegette magát.

− Mondd, csakugyan olyan nagyon csunya vagyok, hogy senki sem szerethet belém? − kérdezte buskomor hangon.

− Hova gondolsz? − szörnyülködött Terike. − Ki meri azt mondani rólad, hogy csunya vagy? Ellenkezőleg, te szép vagy, Zsuzsika, a leányok is mind azt mondják az iskolában, és irigyelnek engem, hogy nekem ilyen szép, nagy leány barátném van.

− És Andornak még sem tetszem, − sóhajtott Zsuzsika lemondóan.

− Az nem oly bizonyos, hogy nem tetszel neki, − vigasztalta Tercsike. − Azt csak te képzeled, mert te nagyon szerény vagy!

− Oh, ha láttad volna te is, hogy sétált ma délelőtt Marosi Lilivel a korzón, hogy beszélt neki, hogy udvarolt! Ugy el volt merülve, hogy engem meg se látott, észre se vett!… És Marosi Lili milyen kajánul mosolygott!… Ő jól látott, de ő is ugy tett, mintha nem látna, csak vigyorgott befelé… Nem, ezt igazán nem lehet tulélni!…

− Ugyan kérlek, az a vén Marosi Lili! Hiszen az van már legalább huszonkét éves! Talán három évvel idősebb Andornál!

− Csak egy évvel, mert Andor már huszonegy éves. De hát látod, ez éppen az én bajom, hogy én meg olyan fiatalnak látszom. Mindenki azt hiszi, hogy tizenöt éves vagyok, pedig már tizennyolc leszek májusban. De mikor az embernek két menyasszony nővére van − akkor persze a legkisebb ugy háttérbe szorul, hogy azt észre sem veszik. Akkor annak örökké rövid ruhában és hosszu copffal kell járni és matrózbluzban, lerakott szoknyával!… Juj, de utálom már!

Tercsike megértően bólintott. Ami a matrózbluzt és lerakott szoknyát illeti, ő is torkig van már vele. De szólni nem merne, mert az ő édesanyja nagyon szigoru.

Zsuzsikánál az egészen más. Ő szólhatna bátran, mert az ő édesanyja olyan szelid és engedékeny s a nővérei is ugy szeretik és kényeztetik, mindent megtesznek, amit csak kiván. István is mindig cukrot meg süteményt hoz neki. De hát Zsuzsika olyan szerény, sohasem kér, sohasem követel semmit, legfeljebb sir, sóhajtoz és kesereg, ha nagyon fáj a szive, mint most is…

− Itt tenni kellene valamit, − határozza el végre magát, Tercsike − azt nem lehet nézni, hogy te halálra epeszd magad. Én gondoltam valamit. Jövő szerdán nagy társaság lesz nálatok, kérd meg anyuskát, csináltasson akkorra neked egy szép, divatos, nagylányos ruhát, a hajadat is tüzd föl nagylányos kontyba, vagy még inkább: vágd le rövidre és az uzsonnánál ülj Andor mellé és cigarettáz te is, ugy mint Marosi Lili!

Zsuzsika lemondóan legyintett a kezével.

− Én mind fésülködhetem nagylányosan és cigarettázhatom, amennyit tetszik, ha meghallják, hogy István engem ugy letegez, mint egy kis gyereket, vége a nagylányságnak!

− Hát miért nem tegezed te is vissza? Akkor azt hiszik, hogy rokonok vagytok.

− Nem tudom tegezni, nem birom. Igy szoktam meg kisgyerek korom óta − és hiába próbáltam meg már egy párszor, mert hiszen ő is mondta − nem birom.

− Akkor nincs más hátra, meg kell kérned, hogy ő se tegezzen téged, − jelentette ki Tercsike határozottan.

Zsuzsika bámulva nézett reá.

Hát ez hogy volna lehetséges? Nem, erre még sohasem gondolt. Hiszen amióta csak az eszét tudja, István mindig itt volt náluk, mindig tegezte őt is, nővéreit is, neki a legjobb pajtása, pártfogója volt, a leckéit segitette megcsinálni, az összes porcellán- és viaszbabáinak a keresztapja volt − és most egyszerre kikérje magának a tegezést?….

Hátha megsértődik? Oh, ezt világért sem akarja, hiszen olyan kedves, olyan jó mindig hozzá. De talán meg lehetne neki valahogy magyarázni és akkor bizonyára megértené és nem haragudna meg érte…

A szóban forgó István, akiről most Zsuzsika és Tercsike olyan behatóan tanácskoztak, dr. Tamási István volt, a Zsuzsika édesanyja legjobb barátnőjének a fia, aki tiz éves kora óta ott lakott náluk, s együtt nevelkedett a három nagyobbik Lánczy-leánnyal és tanitotta járni Zsuzsikát, aki akkor még csak egy éves volt.

István árva fiu volt, Lánczy János volt a gyámja, kezelte a vagyonát s neveltette, tanittatta a tehetséges, szorgalmas fiut, akit egészen családtagnak tekintettek.

A gyermekek nagyon szerették egymást, mindenki azt hitte róluk, hogy testvérek, talán ők maguk is ugy érezték, különösen a nagyobb leányok, mert néha bizony még verekedtek is Istvánnal, mint az egyszer-másszor testvérek között meg szokott történni.

Zsuzsika nem, oh, ő sokkal jobban respektálta a nála nyolc évvel idősebb fiut, semhogy még ellenkezni is mert volna vele. Pedig Istvánnak még a hátán is fát vághatott volna Zsuzsika, annyira szerette a nagy, erős fiu a szép, gyöngéd kis szőke babát.

De Zsuzsika sokkal szelidebb és félénkebb gyermek volt, semhogy valaha is visszaélt volna a hatalmával fölötte. Éppen ezért el lehet képzelni, milyen lelki küzdelmébe került, amig végre rá tudta magát venni arra, hogy kinyögje Istvánnak, hogy ne tegezze őt jövő szerdán, mikor a vendégek itt lesznek.

− De hát miért, te kis csacsi? − kérdezte István csodálkozva.

− Hát csak… ugy… csak azért, − nyögte Zsuzsika borzasztó zavartan s a haja tövéig piros lett. − Mert… mert én már nagylány vagyok, s ha tegez, mindenki azt hiszi, hogy még gyerek vagyok.

− Vagy ugy! − álmélkodott István. − Hát látod, erre igazán sohasem gondoltam. Persze, persze. Igazad van. Hát megigérem, hogy ezentul nem foglak tegezni.

Zsuzsika boldogan futott Tercsikéhez elujságolni neki az eredményt, s aztán sokáig sugdolóztak és tervezgettek nagy titokban.

*

Eljött a várva-várt szerda délután s nem volt boldogabb leány a világon Zsuzsikánál.

Édesanyja teljesitette kivánságát s egyik menyasszony nővére szép rózsaszin fulardruháját alakitotta át számára. Nagyon divatos volt s igazán jól illett Zsuzsikának.

Nővérei meg is fésülték egészen nagylányos módra, − miért ne tették volna meg a kis bohó kedvét, mikor annyira szerették. És Zsuzsika csakugyan olyan szép volt, arca ugy ragyogott az örömtől, hogy mindenki gyönyörködött benne.

Csupán azt kötötte ki édesanyja, hogy azért az uzsonnánál segédkezzen a szobalánynak, mert egyedül nem fogja győzni a kiszolgálást.

Zsuzsika örömmel igért meg mindent. Madarat lehetett volna vele fogatni, hogyne, hiszen mindennek a betetőzéséül Marosi Lili ma délelőtt levelet küldött, amelyben szomoru szivvel mond le a meghivásról, mert fáj a foga és az arca meg van dagadva!

Igy hát a félelmetes vetélytárs nem lesz jelen és Zsuzsika − a Tercsike biztatására − egészen biztosra vette, hogy ma meg fogja hóditani Andort.

− Én nem kivánok semmi rosszat Marosi Lilinek, − sugta halkan Tercsinek − de igazán nem bánnám, ha három hétig akkorára meg lenne dagadva az arca, mint egy cipó!

Tercsike helyeslőleg bólintott; Zsuzsika iránti hűséges barátságból ő is tiszta szivből kivánta ezt Marosi Lilinek.

A Zsuzsika jókedve mintha elragadt volna az egész társaságra, olyan vigan voltak, olyan jól mulattak, amint csak a vendégszerető Lánczy-háznál szoktak.

Már uzsonna előtt is táncra perdültek a fiatalok és Zsuzsikának csak ugy ugrált a szive örömében, hogy Andor az első fordulóra őt kérte föl.

István becsületesen megtartotta igéretét, tüntetőleg „magázta” őt mindenki előtt, s magában azt a megjegyzést tette, hogy Zsuzsika tulajdonképen olyan bájos, mint egy rózsabimbó.

Az uzsonnánál azonban egy kis baj történt.

Ugyanis egy pillanatra elfeledkezett a megállapodásukról, s mikor Zsuzsika a haboskávét hordozta körül és éppen odakerült hozzá, hangosan szólt neki:

− Zsuzsikám, tudod, hogy én nem szeretem a haboskávét. Adj kérlek nekem egy csésze feketekávét.

Zsuzsika elsápadt. Hogyne, hiszen éppen abban a pillanatban látta, hogy Andor az asztalkendőjébe tüzött fehér szegfüt előveszi, hódolatteljes mosollyal int neki vele s a gomblyukába akarja tüzni.

De amint az István végzetes, Zsuzsika szerint megalázó tegezése elhangzott, csodálkozó tekintetet vetett reá és aztán a szegfüt letette a tányérja mellé.

Mindez csak egy szempillantásig tartott, de elég volt arra, hogy a Zsuzsika szive megteljen keserüséggel, a szeme könnyel. A keze megreszketett, s hogy történt, hogy nem − a jó Isten tudná csak megmondani − kifordult a pohár a kezéből s az egész tejszinhaboskávé az István nyakába ömlött.

− Jaj, kis Zsuzsika, de ügyetlen vagy! − kiáltott István nevetve is, bosszankodva is, s felugrott.

De a másik pillanatban már szörnyen megbánta, hogy igy rákiáltott a kislányra, mert Zsuzsika olyan ijedt, sápadt arccal, könnyes szemekkel nézett rá, hogy még egy kőszivü ember is megsajnálta volna.

Az egész társaság hangosan nevetett, Andor a leghangosabban, s erre Zsuzsika sarkonfordult és kirohant a szobából.

István is kisietett, de nem ment be a saját szobájába, hogy ruhát váltson, hanem ugy ahogy volt, szaladt Zsuzsika után.