AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

Cikkek, karcolatok 1914-1938

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-37-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KARINTHY FRIGYES

Cikkek, karcolatok 1914-1938

Tartalom

KARINTHY FRIGYES

Cikkek, karcolatok 1914-1938

LEVÉL A SZEDŐHÖZ

I. rész KRISZTUS VAGY BARRABÁS? 1914-1919

TÖRTÉNELEM ÉS GONDOLAT

HÁBORÚS KERESKEDELEM

BŰN ÉS BŰNHŐDÉS

HAZÁM ÉS "HAZÁM"

ÉRTJÜK EGYMÁST

SZEMLÉLETEK

SZÍNHÁZ

DIDERGŐ GYEREK AZ UTCÁN

A NYUGODT ÉS MEGFONTOLT EMBER

KEZEK ÉS LÁBAK

JÁR A SZÁJAM

AKIM AKIMICS

SZELLEMI HADSEREGSZÁLLÍTÓK

A ZSARNOK ÉS A KÖLTŐ

HETEDIK NAGYHATALOM

AZ ÚJ FORRADALOM

BÉKEUSZÍTÓK, HÁBORÚS APOSTOLOK

A JÓ KIS BÉKE MEG A CSÚNYA HÁBORÚ

SZAVAK

PESTI NYELVEN

EGYÜGYŰ MONOLÓG

UBORKASZEZON

OLVASÓKÖNYV

ÁLOM

JELENÉSEK

ESZMÉK ALKONYA

NÉPEK ÖRÖME

KIÁLTVÁNY

LEVÉL

CENZÚRA

MARS ÉS VIDÉKE

AGYRÉMEK

JELSZAVAK

ESEMÉNYEK LOGIKÁJA

CSATADAL

JÖVENDŐ

GULLIVER UTAZÁSAIBÓL

A RÉMÜLET

BRUTUS ÁLDOZATA

KIRÁLYFI

KUPLÉ

RIP (I)

RIP (II)

II. rész FORDÍTOTT VILÁG 1920-1932

FORDÍTOTT VILÁG

KÉRŐDZŐ VILÁG

AKROBA-AT! DIPLOMA-AT! - Ó!

FEJLŐDÉS

PÉKMESTER

JOSEPHINE BAKER

SZILVESZTER

KALEIDOSZKÓP

A VASORRÚ BÁBA

IRODALOMPOLITIKA

GÁZÁLARC ÉS EZER FONT STERLING

A VÍZBE UGRÓ MŰVÉSZBECSÜLET

FEJ VAGY ÍRÁS

ANDRÁS, MIKLÓS, HELÉN

DÜSSELDORF

KIRÁLYOK

GYORSASÁG, NEM BOSZORKÁNYSÁG

SZÖRNYSZÜLÖTT ÉS ÜBEBMENSCH

EZEN ÜZLET FELOSZLIK

"MELÓ" ÉS "MŰVÉSZET"

"MENJ ÉS ADD EL MAGAD"

KIALVÓ ŐRTÜZEK

SZAKÉRTELEM

DOLGOK KÖZÖTT

JÁTÉK, AJÁNDÉK

BACILUSOK ÉS BOGARAK

GYILKOLÁS, AKASZTÁS, BARLANGLAKÓ KISFIÚ

EGY ÚRHOZ, AKI MA ÖNGYILKOS LESZ

VEREKEDÉS

HADIFOGLYOK

REJTELMEK

ZÖNGÉK ÉS ZÖREJEK

A GÉP HAZUDIK

HÁTRÁLVA A VILÁG KÖRÜL

FREITOD

FELGYÚJTOTT FALU, ÖSSZESZURKÁLT GYEREK

AMERIKAI ZEPPELIN

VILLAMOSGILLOTIN ÉS EGYEBEK

TANÁR ÚR NEM KÉSZÜLTÉL

MAHABHARATA, VILÁGHULLÁM

PÉNZBÍRSÁG

A ZONGORA VÉDELMÉBEN

SZILVESZTERI KIENGESZTELÉS

KÖLTŐETETÉS

HORMONOK

KÉTSZÁZEZER ALÁÍRÁS

"ESEMÉNYEK LOGIKÁJA"

TÖRTÉNELEM

DISZNÓ ÁLLAPOT

CÉLKITŰZÉSEK

"MAGÁNAK KÖNNYŰ, MAGA CSAK LEÜL..."

ÖRDÖGI SZÍNJÁTÉK

NÉMET ISKOLA

TESTI FÁJDALOM

MUKI

KERTI ISKOLA

TESTI INZULTUS

HAMISKÁRTYÁSOK

ERKÖLCS, ÍZLÉS, SZEMÉREM

EGYOLDALÚ BESZÉLGETÉS

BESZÉLNI ÉS UGATNI

1936-1937

BESZÉLNI ÉS UGATNI

TE ÉRTED? ÉN NEM

OLIMPIÁSZ

SZELLEMI ÉLET

TITOKZATOS REPÜLŐGÉP

CIVILIZÁCIÓ

SZÍNES ÉS FEKETE

NAGY SZÁMOK ÖRVÉNYÉBEN

SZELLEMI MAGÁNTULAJDON

TROGLODITÁK

"SAJÁTOS DISZPOZÍCIÓ"

MIKROFÓNIA

BESZÉLGETÉS A HANGGAL

HULLÁMOK ÖRVÉNYÉBEN

LEVÉL A SZEDŐHÖZ

Kedves barátom. Ne csodálkozzék ezen a váratlan és nem tagadom - szokatlan fordulaton, hogy a lusta és szeszélyes író megzavarja önt, derék, pontos munkást, munkája teljesítése közben, és levelekkel zaklatja. Higgye el, érett megfontolás után írom e sorokat, vigyázva formára és tartalomra egy rezignált megismerés hajnalán, mely egészen új világításban mutatta meg nekem az irodalom egész jelentőségét. Látja, kérem, kedves, ismeretlen barátom, ma reggel olvastam a lapokat, háborúról, meteorológiáról, bajokról, és igen elkeseredtem és eltűnődtem. Az írás mégiscsak általában ilyen levélforma valami, az ember, akinek eszébe jut valami, közli egy másik emberrel vagy több más emberekkel, hogy mi jutott az eszébe. Évek óta csinálom már magam is ezt a levelezést, néhány elképzelt emberhez intézve, hűségesen beszámolva mindenről, ami közben eszembe jutott. Sokféle formában írtam levelet, hol első személyben, hol képzelt alakokat szólaltatva meg, de hálátlan és reménytelen dolog ez, látja, az "olvasó", akihez az irodalom évszázadokon át írja szerelmes leveleit, ez a gőgös, rejtélyes hölgy - nem felel. Pedig hányszor szóltam hozzá, sürgetően, figyelmeztetve, lágyan és szigorúan. Látja, kérem, kedves szedő barátom, magának elpanaszolom: már a múlt évben, mikor ezek a háborús dolgok kezdődtek, ugye, maga emlékszik, maga az egyetlen ember, aki emlékszik rá, és akire hivatkozhatom, már akkor megírtam, mi a véleményem nekem ezekről a dolgokról, hogy milyen hibásnak tartom az ilyen oktalan öldöklést, hogy milyen egyszerű volna abbahagyni, és hogy remélem, ezek után belátják, milyen meggondolatlanok voltak. Maga emlékszik a levelemre, maga szedte ki - na, és mit gondol, feleltek? Fenét. Nemcsak hogy nem feleltek az én okos beszédemre, hanem, mint ma olvasom, megint elölről kezdik a verekedést, mintha egy sort se kaptak volna tőlem.

Látja, kedves barátom, nem érdemes. Az olvasó nem felel az én bölcs, békéltető, elintéző és elsimító levelemre, az olvasó talán el se olvassa - mit tudom én? - az olvasó nem hallgat rám, tovább csinál bajokat, háborúba keveredik egymással, összevesz a feleségével, beugrik a Dunába, meggyilkolja a felebarátját, handabandázik, rendetlenséget csinál. Hát mi ez, nem kapta meg a levelemet, amiben figyelmeztettem, hogy ne tegyen ilyeneket, mert baj lesz belőle?

Vagy megkapta, és nem olvasta el? Talán nem is tud olvasni az olvasó.

Kedves szedő úr, látja, rajtunk nem múlik. Én szépen megírtam, és maga szépen kiszedte. De hátha az olvasó nem olvasta el! Eltűnődtem ezen, és eszembe jutott, milyen bolond dolgokat csináltam én eddig. Írtam, írtam a leveleket egy ismeretlen valakihez, aki talán nincsen is, vagy nem akar tudni rólam. Aztán eszembe jutott, hogy egyetlen ember van, aki egészen bizonyosan elolvassa, el kell hogy olvassa, amit én írok: és ez ön, szedő úr, az egyetlen ember, akiben biztos lehetek. A régi írók így szóltak: "nyájas olvasó." Milyen képzelgés! Hátha nincs nyájas olvasó? Ellenben szedő, az biztosan van, az fáradságos, keserves munkával bizonyítja be nekem, hogy első betűtől az utolsóig figyelmesen elolvasta az írásomat, nem hagyott ki egy szót se, elfogadta úgy, ahogy van, és kiszedte. Én bizony sohase írom ezentúl, hogy "gondold meg, nyájas olvasó" vagy "hidd el, olvasó" vagy "mit szólsz ehhez, olvasó", hanem őszinte és becsületes leszek, és szavaimat a szedőhöz intézem, akkor nem történhetik meg velem megint ilyen blamázs, hogy leírom a háborút, és mégis kitör.

Hát bizony, kedves szedő úr, így vagyunk. Magunk között vagyunk, beszélhetünk egészen őszintén. Így még kényelmesebb is nekem, szabadabb és fesztelenebb lehetek, megírhatom a véleményemet mindenkiről, elpletykálgatunk, ugye, háborúról, időről meg a többi íróról, szegényekről, akik még mindig írogatják a szerelmes leveleket ismeretlen olvasóhoz, hol lelkesen, hol fenyegetően, hol gúnyosan, hol allegorikusan, sorok közé rejtve mondanivalóikat - sorok közé! Micsoda képzelődés, maga legjobban tudja, szedő úr, hogy a sorok között spácium van, egy kis vasléc, ami az ólomdarabkákat széttartja egymástól, és nem mondanivaló. Istenem, bár ott tartanánk már, hogy a sorokat elolvassák, nemhogy a sorok között is találnának valamit.

Na, mindegy. Hogy van, szedő úr? Hát mit szól ezekhez a csúnya balkán dolgokhoz? Ugye, utálatos? Már igazán nem tudom, mi lesz belőle. És mit szól ehhez az időhöz, nyár közepén télikabát. Vigyázzon kedves egészségére, az esték igen hűvösek. És kérem, szedje levelemet figyelmesen, hogy lássam, elolvasta. Isten vele, nyájas szedő.

1914

I. rész
KRISZTUS VAGY BARRABÁS?

1914-1919

TÖRTÉNELEM ÉS GONDOLAT

Fegyverben hallgatnak a múzsák - és ha az emberi eszme útját múzsák irányítanák, nagyon szomorú volna az a tanulság, amit a művészetnek le kellene vonni ebből a tételből. Hála istennek, itt az ideje, hogy bizonyságát kapjuk annak, amit már a béke alkonyán sokan éreztünk, hogy az irodalom többet jelent művészetnél és többet jelent a múzsáknál: jelenti az emberi gondolkodás, emberi akarat összességét - jelenti magát az embert, derült ég alatt és viharban egyként, s viharban még inkább: hiszen a legnagyobb gondolkodók egyike ismerte fel, hogy a gondolkodás oka és forrása éppen nem az öröm és nyugalom - hanem sokkal inkább, sőt talán egyedül a szenvedés és a halál.

Az első rémület percében kiesett kezünkből a könyv - mi értelme volna a holt betűnek, mondtuk - minek olvasni? Szemünk a határ felé fordult, és szívünk együtt dobogott a dobogó léptekkel. Most, hogy elhelyezkedtek a csapatok, s Európa begombolta s kisimította ruháját, amit csak az imént lázas sietséggel kapott magára - itt az ideje, hogy magunkhoz térjünk, felvegyük az elejtett könyvet, s megértsük belőle, jobban, mint valaha, hogy ez a kék és piros ruha nem alkalmi öltözéke a világnak, hanem nappali, köznapi viselet - s a lágy szövetek, mik eddig borították, a béke fehér és lila színeiben, pongyola volt csak és hálókabát.

Olvasni kell most, igenis, inkább, mint valaha. Nagy meglepetés éri, aki most igazi könyvet vesz kezébe, felebarátaim: nemcsak hogy nem veszítettek értékükből a gondolatok, de fokozott jelentőséget kaptak. Ami eddig szó volt csak és művészet, egy csinált, irreális világ, az élet fölöslege: most egyszerre megelevenedik. Ámulva vesszük észre: hiszen rólunk szól minden szó, és legvéresebb lényegünkről és érdekünkről - csak mi nem tudtuk eddig, mi bennünk a lényeg, s hogy mik vagyunk. A béke színes rakétái, ama "l'art pour l'art" színpepecselés, mely az irodalmat csak művészetnek s művészkedésnek hirdette, persze elhalványodik e napokban - de a valóság ijesztő erejével s tömörségével világlanak fel egyszerre a sötétből a múlt nagy gondolatai: művek, amik az ember problémájával foglalkoztak, nem szép formák és művészi lehetőségek kedvéért - de mindenről megfeledkező, görcsös erőlködéssel, hogy az életet megértsék, s e művek közül, szomorú tanulságul, de megnyugtató elégtételként a minden korok legigazibb, legbecsületesebb világszemléletében: a pesszimizmusban fogantak világítanak soha nem érzett igazság fényében. Schopenhauer filozófiáját, Voltaire Candide-ját, Swift Gulliverjét olvassátok most - meg kell döbbenni, mintha hályog esne le a szemről. Itt voltak köztünk, ismertük őket, tudtuk, hogy az emberi fajta reménytelen nyomorúságáról, ostoba és hiábavaló szenvedésekről szóltak - de úgy tekintettük, mintha maguk, elmúlt, túlélt koráról szólnának - Jeremiás siralmai a babiloni vizeknél. Kandalló mellett, színház után, jó volt gondolni rá, hogy mennyi vérnek és könnynek kellett folyni, mennyi ostobaságot kellett legyőzni az okosságnak, míg ez a hasáb fa idekerülhetett tűzhelyemre, hogy melegítsen. Olvasmány volt a történelem - s a nagy gondolkodók munkái legföljebb művelődéstörténeti fontosságú, egykorú széljegyzetek a történelemkönyv margójára. Olvasmány volt a történelem - érdekes könyv, sok kötetben és sok fejezetben, néhol kicsit művészietlen, szinte ponyvás, mint a rémregények - és mi az utolsó fejezetet nyugodtan tesszük le, odaképzelve az utolsó sor alá "vége a regénynek" - most pedig következik a valóság, a szép emberi élet, tele akarattal s minden akarat szabad érvényesülésével. Micsoda ébredés vagy inkább milyen borzasztó álom - szemünket dörzsöljük, és riadtan nézünk körül: egy üres oldal volt csak, amit a könyv utolsó lapjának hittünk, s most jön a következő fejezet, ugyanabban a hangnemben, ugyanattól a szerzőtől, vér és vér - azzal a különbséggel, hogy ezúttal nem mi olvassuk, hanem minket olvasnak, mi vagyunk a szereplők, süket és vak, tehetetlen regényfigurák, a nagy rémregényekben, akiket ezer tűzön és poklon ráncigál keresztül a szerző, egy ismeretlen befejezés felé, ami már nem rólunk szól majd, nem velünk foglalkozik. Bezzeg más jelentenek most a széljegyzetek, amiket nagy gondolkodók jegyeztek fel, s amik eddig csak szórakoztattak - hiszen a saját bőrünkről szól: álljunk csak meg egy percre. Ezerszeresen drága most minden szavad, Candide - hát el tudtuk felejteni?

A pesszimizmus, zárt és eltett, meddő rendszer eddig; most egyszerre praktikus életbölcseletté vált. Mintha álomból riadnánk, hol súlytalan, anyagtalan testtel lebegtünk az Akarat végtelen spáciumában. Ijedten, szorongva tapogatjuk meg a testünket - lábak és kezek, sajgó derék, fájdalmas, piros nedvvel telt tömlő, mely viszolyog, kínban vonaglik, ha hozzá nyúlnak, rángatják, felmetélik. Álmunkban nyaktól fölfelé láttuk csak magunkat, rajongó, anyagtalan fejnek, telve szépséggel és akarattal - de hiszen hamis, hóbortos álom volt csak, hiszen éppen csak hogy nyaktól lefelé kezdődök és vagyok igazán: zakatoló, ijedt szív, éhes gyomor, kapkodó ujjak. Nem változott e testen semmi, mióta utoljára láttam - e nyomorult, szenvedésre és állati küzdelemre alkotott test ugyanaz, mint az Eufrát és Ganges közt volt, mikor husángot ragadott, hogy szorongó kis életét elvitassa a medvétől és oroszlántól - e testre szabta a római katona vaspáncélját, mikor gyilkolni és rabolni ment - e testet pörkölte máglyán a gonoszság, mikor tehetetlen és védtelen volt - e testet törte kerékbe az inkvizitor - ezek a kezek öltek embert, mert úgy voltak alkotva, hogy öljenek - és ezt a szívet szúrták, lőtték keresztül, mert úgy volt alkotva, hogy keresztül lehessen szúrni és lőni.

Rólam volt szó a széljegyzetekben - rólam gondolkodtak a gondolkodók -, rólam szólnak a könyvek - nézzük hát, mi van a könyvekben?

Megverve a vággyal és a hittel, hogy jó a szép és szép a jó: az ember alkatánál fogva, arra születik csak, hogy keresztülhurcoltassék mindenen, ami csúnya és rossz. Valami kegyetlen isten odakeverte sárból kavart testünkbe a szépség, öröm és összhang fogalmának egy csipet aranyát - s a sárban és piszokban ez a csöpp arany arra jó csak, hogy viszkessen, fájjon és sajogjon. Szívünk nagyon jól tudja, szemünk nagyon jól látja, mi volna szép - s iszonyodva nézi, hogy kezünk, amit azért nyújtottunk ki, hogy virágot szakítson: begörbült ujjal, éles körömmel nem oda nyúl, ahová mi akarjuk, hanem embertársunk szívét szakítja ki, azután a magunkét. Erdők, mezők, kék égbolt szépsége ringatja lelkünket, bolyonghatnánk a gazdag, napfényben, holdfényben fürdő golyón - de mi lyukakat ásunk, és onnan leskelődünk egymásra, a Másikra, aki szintén lyukat ásott magának, és leskelődik és várja, én támadom-e meg őt vagy ő engem. Végre tele lesz apró lyukakkal a föld, s mindenütt emberfejek leskelődnek - elfutok, hogy ne lássam, de mindig újabb vermek és csapdák, visszatérek, körülszaladgálok, egyre szűkebbek lesznek a körök, középen egy mély árok - nyomnak, szorongatnak - nem bírom tovább, behunyom a szemem - akkor arccal löknek be a gödörbe, hogy ki se nyithassam többé.

Az öröm, a boldogság, a nyugalom lehetősége megvan valahol, tudom: az öröm pozitív, erre tanít a vágy és a hit. Az ember szenvedésre, halálra született: a szenvedés negatív, erre tanít a történelem. De megismerni a szenvedést, ezt a negatívumot, s megnyugodni benne: erre tanít a gondolat - s a gondolat pozitív, mint az öröm - az ember egyetlen öröme a gondolat.

1914

HÁBORÚS KERESKEDELEM

Egy kereskedő barátom meséli a következő unalmas történetet, melyet mégis érdemes elolvasni a tanulságos poén kedvéért.

Kérlek szépen, vettem egy vagon szappant, kilóját kilencven fillérért. Még mielőtt a szállítmány megérkezett, tüzetesebben megvizsgáltam a mintát, és keveselltem a zsírtartalmát, de különben is elment a kedvem az egész üzlettől, szerettem volna hamarosan túladni a szappanon.

Találkoztam Singerrel, mondom neki, nézd, kérlek, ezt a szappant (és megmutattam neki a levágott darab mintát) olcsón eladnám, van egy vagonnal, kérlek szépen, nem volna-e kedved hozzá.

Nekem, mondja Singer, éppen nincsen, de add ide ezt a szappant, majd megpróbálom, hátha el tudnám helyezni.

Odaadtam neki a szappant, én meg másnap bementem a börzére, beszéltem egypár emberrel, néztem a kurzusokat, mit lehetne csinálni. Hazamentem, levetettem a felöltőmet, olyan szép idő volt, csavarogtam egy kicsit a Duna-parton, néztem a nőket, és olyan furcsa hangulatom volt: eszembe jutott, mikor én huszonkét éves voltam, istenem, itt szemben laktam, és fehér firniszt közvetítettem - jaj, istenem, akkor minden más volt, milyen üde, milyen ruganyos voltam én akkor, egyszer egy délelőtt tíz vagonra csináltam sluszt, és másnap eladtam az egészet. Egészen meg voltam hatva ezektől az emlékektől, és felvillanyozva fütyürésztem - olyan fiatalnak, erősnek éreztem magam megint, és elhatároztam, hogy még ma felmegyek Bleyerhez, és megcsinálom vele az üzletet a marhabelsőrésszel, amitől úgy fáztam még tegnap, mert sok baj van vele és veszély.

Fel is mentem, megbeszéltük az ügyet, jó kedvem volt, tele erővel, tervekkel, bíztam a jövőben, mely napsugárral ragyogott felém. De négy felé beborult, megint rossz kedvem lett, úgy elszorult a szívem, magam se tudtam megmagyarázni magamnak, mi bajom, csak olyan bús voltam... Íme, mondtam magamnak, jól mondja a költő, a világ csak hangulat... Lám, milyen friss voltál délelőtt, most meg mintha felhő lebegne a lelkeden is, valld be, hogy már nem bízol a marhabelsőrészbe, balsejtelmeid vannak, nyugtalan vagy...

Balsejtelmeimet igazolta a valóság. Négykor bementem a központba, ahol megtudtam, hogy néhány napon belül maximálni fogják a marhabelsőrészt. Egész valómban megrázott a hír, de aztán magamhoz tértem, és elhatároztam, hogy férfiasan viselem a csapást, és utánanézek, hogy valami módon regresszáljam magamat.

Öt felé Schalek félrehívott, és bizalmasan figyelmeztetett, hogy a szappanban nagy emelkedés várható. Na, hát ismeri magát az ember? Az én csapongó, pillangó lelkemben egyszerre megint megmozdult valami, és mohó vágy fogott el, hogy ismét visszatérjek a szappanhoz, a marhabelsőrésszel való hűtlen kacérkodás után. Istenem, minek tagadjam, az emberi szív ingatag, rabja a pillanat szeszélyeinek!...

De ez csak olyan ábrándozás volt egyelőre. Hanem fél hétkor a Hangliban találkoztam Nemecsekkel, aki futólag megjegyezte, hogy volna nekem üzlete. Mi az? - kérdeztem. Szappan, aszongya. Nekem megdobbant a szívem. Félreültem vele.

- Nézze - aszongya -, van nekem egy vagon szappanom, de nekem el kellene utaznom. Átadnám magának, egy korona húszért, mert sietnem kell, maga már holnap túladhat rajta korona negyvenért, esetleg ötvenért. Na?

Mondok, szeretném látni azt a szappant. Azt lehet, mondja ő, itt van a minta. Megnézem a mintát, egy kicsit elcsodálkoztam. Kérdem, hol van az a vagon? Aszongya, még nem küldték el, de a sluszt azért meg lehet csinálni.

Micsináljak? A kurzus kedvező volt: megvettem korona húszért a saját szappanomat (a görbe pengéjű késem vágásáról ismertem meg a mintát, amit reggel Singernek átadtam), a szappanomat, amit reggel kilencven fillérért kínáltam. Mindegy, mégis nyerek rajta húsz fillért kilónként.

1914

BŰN ÉS BŰNHŐDÉS

Ezek zavaros és dadogó laikus ötletek csak - de a szakembert, aki szereti hivatását, mindig értékelték a naiv és friss szemmel jelentkező laikus hozzászólások: a tájékozott tudós fantáziáját elnyomja a sok ignorabimus és non possumus, felismerése a korlátoknak - a tudatlan alkimista, aranyat keresve, gyakran fedez fel puskaport (mindnyájunk nagy örömére).

Arról volt, ugye, szó, hogy a háború óta meglepően szigorú ítéletekben dühöng a büntető igazságszolgáltatás. Lényegében nem módosult, és szellemében nem változott meg, csak abban a kegyetlen alaposságban, amellyel önmagát alkalmazza. A háromévi, négyévi és tízévi börtönnel úgy dobálóznak a bírák, mintha az ember tulajdonképpen börtönlakó állat volna, mint a vakondok, aki a föld alatt él, amivel szemben az emberi szabadság csak feltételes valami, ideiglenes felmentés a börtönbüntetés alól, amit bármely percben vissza lehet vonni, mihelyt a törvény kivételes engedelméből szabadlábon született és kivételesen szabadságban élő polgár valami illetlenséget követett el.

Nem akarok, nem is tudnék a büntetés sokféle céljáról beszélni - a "példaadás", "javítás", "elszigetelés" elméletekben ma már senki se hisz komolyan, úgy, ahogy azokat a modern jogtudomány fogalmazza. Csak egy jelenségre szeretném a hozzáértő figyelmét felhívni - arra az aránytalanságra, ami ma bűn és bűnhődés között fennáll, hol a bűn, hol pedig a büntetés szempontjából. Ma a megtorlásnak egyetlen eszköze van: a szabadságvesztés, aminek következtében a sokféle erénynek is egyetlen jutalma lehet csak: a szabadság. A büntetés minőségileg mindig ugyanaz, mennyiségileg méri csak fel a bűnt - holott a bűn minőségileg is százféle. Méterrel mérjük az időt és a teret órával. Ha mérgemben vagy rosszakaratból kiverem a fogát felebarátomnak, ugyanazt a büntetést kapom, mintha a zsebóráját loptam volna el.

Akárhogy csűrjük-csavarjuk a dolgot, a büntetés célja mégiscsak az, ugye, hogy a bűnözésre való hajlamot elnyomja az emberekben. A lélektan nagyszerű fellendülésének századában kell, hogy az arravaló eszközök differenciálódjanak, és felhasználják a lélektan eredményeit. Eszem ágában sincs ezzel valami Lombroso-féle büntetőjogra gondolni, mely a bűnöst tébolydába csukja - sőt inkább annak a felismerése volna kívánatos, hogy a bűnözésre való hajlam, bár káros és destruktív, de tagadhatatlanul velünk született, normális tartozéka az emberi léleknek, csökevény, mint a vakbél, amit ki kell vágni.

Fogjuk a dolgot rövidebbre. A kizárólagosan szabadságvesztésre alapozott megtorló igazságszolgáltatás, most, mikor a harctereken egészen másképpen osztják az igazságot, legalábbis módosításra szorul. A katona, aki az ellenség bűnét rögtön halálbüntetéssel sújtja, s hosszú éveken át megszokta ezt a radikális megtorlást, nagyon is elszokott már attól, hogy kocsmai verekedés miatt három hónapra lecsukják. Valami újabb és természetesebb és emberibb féket kell alkalmazni, olyan természeteset és emberit, mint amilyen a háború. Legalább ennyi tanulsága legyen a nagy kísérletnek.

Van szerencsém tehát, szíves továbbítást kérve, a következő törvényjavaslatot előterjeszteni.

A büntető igazságszolgáltatást reformálni kell, mégpedig a "szemet-szemért", "fogat-fogért" princípium alapján.

Aki bűnt követ el, bűnhődjék azzal a szenvedéssel, amit bűnével másoknak okozott: ez az egyetlen mód arra, hogy a bűnössel megértessük a bűn jelentőségét. Hiába csukod be évekre a gyújtogató piromániákust, soha nem fogja megérteni, mit követett el - vidd őt az égő házhoz, és égesd meg a kezét, és ő meg fogja ismerni a tüzet, és óvakodni fog tőle.

Vissza kell hozni a botbüntetést - a régiek jobban ismerték az emberi természetet. Aki megverte embertársát, azt meg kell verni. Ha becsukod őt, átkozódni fog börtönében, vad keserűség gyűlik fel benne, oktalan, baromi gőg; íme, elzárták őt, mert erősebb volt a másiknál, erősebb volt bíróinál - becsukták, mert félnek tőle. Verjétek meg, és alázatos lesz - ha valaki a fejével nem érti meg, hogy másokkal nem teheti, amit magának nem kíván, értessétek meg azzal a testrészével, amelyik a túlsó oldalon van. Kellő tanítással szemben nagyon értelmes testrész ez, mindenki emlékszik rá gyermekkorából. Azt a gyógyulási folyamatot, amit gondolok, az orvostudomány beidegzésnek nevezi - kell hogy az emberek ne csak agyukkal, hanem egész testükkel, kezükkel és lábukkal beidegezzék az igazságot és emberséget. A bűnös nem beteg és nem forradalmár - a bűnös egyszerűen gyermek, fejletlen lény, éretlen állat, aki nem ismerte még fel, hogy énje nem a világ közepe, és hogy a többi ember, akik közt él, nem álomkép és káprázat, amivel tetszés szerint játszhatik. A fiatal Weininger mondja valahol, hogy bűn és tökéletlenség egy és ugyanaz; a bűnösöket alsórendű lényeknek tekinti. Hiába csukod be azt, aki embertársát megverte - ha elfutja agyát a vér, s gyengébbet lát maga előtt, megint csak felemelkedik az ökle - de koppints a körmére úgy, hogy felordít: a lelke örök emlékül elteszi ezt az ütést, s átadja az idegeknek; s ha máskor ismét kinyújtja kezét, hogy üssön, a kéz félúton megáll majd, mert az emléke élni kezd benne, ugyanannak a fájdalomnak érzésében, amit okozni akart. Mert a bűn csak tudatlanság.

Meg kell verni, aki mást megvert - s aki elvett valamit mástól jogtalanul, attól el kell venni, amije van, hadd érezze, mit követett el. Aki pedig kegyetlenségből és rosszaságból, kényszerűség nélkül embert ölt, azt meg kell ölni, mert az igazságtól oly távol áll a gyilkos, hogy élete úgyis kevés volna ahhoz, hogy eljusson odáig. Meg kell őt ölni szegényt, mert az ember igazság és igazságra való törekvés nélkül másoknak és önmagának haszontalan, fájdalmas nyomorék, elvetélt élet, koraszülött, rossz álom, lidércnyomás, jajgató és ásító lyuk az élet testén.

Egyetlen célja lehet a büntetésnek: meggyőzni az embereket, hogy a bűn haszontalan és céltalan dolog, agyrém, őrültség, ostobaság, kísértet: nem létező dolog, képtelenség - hogy a rosszaság rossz és a jóság jó. A hosszú börtönévek arra valók csak, hogy tanács és gyámolítás nélkül elferdüljön és megromoljon a bűnös világszemlélete, mint a tudatlan remetéé, s elszokjon az élettől, mely a rosszaságot úgy bünteti, mint a betegséget, s úgy is irtja ki magából. Rá kell szoktatni az embereket, meg kell értetni velük, hogy a bűnt ne csak erkölcsi, hanem filozófiai alapon kerüljék, mint valamit, ami logikátlan és értelmetlen. A biblia így szól: a te szavad legyen úgy: úgy - nem: nem; valami ezen felül esik, a gonosztól vagyon. Ti pedig toldjátok meg: a gonosztól, akinek a neve ostobaság.

1915

HAZÁM ÉS "HAZÁM"

A dolog tudniillik így áll.

Van nekem egy könyvem otthon, az ötvenes évek derekán jelent meg. Címe: Díszemlény - halványkék pakolópapírra nyomva van kétszáz vers, körülbelül ugyanannyi költőtől: annak a kornak lírája, egész lírai ideológia - nevezzük egy kis túlzással korszellemnek, szóval az akkori irodalom, egy kornak és egy fajtának a lelkiismerete, egy nemzedék hitvallása.

Ha jellemzés okáért citálni akarnék ebből a könyvből, tulajdonképpen fel kellene olvasnom az egészet: minden sora egy és ugyanazt az érzést, ugyanazt a szándékot fejezi ki, körülbelül ugyanabban a formában. Inkább elmondom, mondjuk, az egyiknek a tartalmát.

Lírai vers, a hazaszeretetről szól, mint a többi. Édes "hazám", így szól a költő, én szeretlek téged, olthatatlanul és halálosan. Én tudom, hogy te nem szeretsz engem, édes hazám, és talán nem is hiszed el nekem, hogy én téged hogy szeretlek. De majd elhiszed egyszer, ha haldokolva érted a csatatéren, vértajtékos ajkam utolsó, hörgő sóhaja ott vész majd a porba lábaid előtt, és te nyakamra teszed lábadat, s én, mielőtt meghalok, még egyszer megcsókolhatom.

A másik vers szintén arról szól, hogy a költő már igazán nem tudja, mit tegyen, majd megőrül a "hazám"-ért, semmihez nem tud fogni, mert reggeltől estig a "hazám"-ra gondol, amit a bolondulásig szeret, és nem tudja megértetni vele, hogy mennyire szereti - meghalni nem lehet érte pillanatnyilag, tehát semmivel se bizonyíthatja halálos szerelmét - úgy látszik, kénytelen lesz az ivásnak adni magát, hogy kínzó honszerelmét elzsibbassza.

A harmadik verset még nem olvastam, de felteszem, hogy arról szól, hogy a költő nem tud aludni, mindig a hazára gondol, arra a bársonybarna hajára, és szívesen meghal, csak előbb egyszer a "hazám"-nak a mögé a forró kis fehér fülcimpája mögé puszilhasson.

Az ember elszörnyed, ugye, és mentőkért kiabál - aztán elneveti magát, bólint, és Freudra gondol, hát persze, nagyon egyszerű az eset: a szerelmi költészet nem volt divatban, nem élhette ki magát - a költő vette a legközelebbi fogalmat, amivel foglalkozhatott, és belevetítette a babája bájai iránt érzett olthatatlan rokonszenvét. Elnyomott és a tudat alá szorított libidó projiciálása a hazaszeretetbe.

Ilyen egyszerű volna a dolog, ha a Díszemlény világnézete, mint irodalmi tünet, önmagában zárt, eredeti egység volna, irodalmi értelemben semmi másból, hanem a korszellemből fakadó megnyilvánulás. Csakhogy tudjuk, hogy ez nem így van: a Díszemlény költői egytől egyig hatása alatt állottak egy igazi költőnek, aki ezt a hangot és ezt az érzelmi ideológiát megteremtette, egyszerűen lemajmolják, erkölcsi szemléletet csinálnak belőle, és végső konzekvenciájáig kifejtik azt az érzésprogramot, amit ez a költő teremtett.

Az irodalomtörténet petőfieskedőknek nevezi őket - ami bennük morális imperativus, azért Petőfi felelős. Ők csak folytatták és végiggondolták, amit Petőfi elkezdett gondolni a "hazá"-ról - és a nyugodt szemlélő minden indulat nélkül így szól: íme, idevezet a hazának az a fogalmazása, ahogy egy fiatal, rajongó, költő zseni, egyébként szabadgondolkodó és világpolgár, megcsinálta nekünk, magyaroknak.

De ahhoz már nem lehet eléggé nyugodt és eléggé szemlélő az ember, hogy ezt a Díszemlény-féle hazafiságot - elképedve látom - itt valaki fel akarja főzni megint a régi fazekak fenekéről, abból az alkalomból, hogy katonai akcióban állunk egy másik nemzettel szemben - fel akarja főzni, konzervkockákat akar csinálni belőle, és felkínálja, en gros, a hadseregnek. Mi, tisztességes és becsületes munkásai céhünknek, az irodalomnak, tisztelettel figyelmeztetjük az osztrák-magyar hadsereget, óvakodjék ezektől a hazafiságban utazó irodalmi posztócsalóktól - elnyűtt, elhordott, hasznavehetetlen és a mostani háborúnak meg nem felelő szövetet akarnak rásózni a nyakára. Arról nem is beszélek, hogy abba a szemérmetlen kotyvalékba, amit ezek az urak szellemi táplálékul gyártanak a szövetséges államok katonájának: negyvennyolcas honvédek feldarabolt csizmatalpát, kandírozott talpra magyart és kuruc népdal-törmeléket aprítanak belé, hogy zamatosabb legyen - higgyük el nekik, hogy ezt nem gonoszságból, csak butaságból teszik, s hogy a "haza" szót nem politikai értelemben használják, hanem egy változatlan és politikai áramlatoktól független eszmét értenek alatta, melynek mindegy, ki ellen s ki mellett harcolok. De az ezerkilencszáztizennégyes világháború katonája nem gimnazista, akinek elég, ha egy ilyen szóról "hazám" annyit tud, hogy vocativusban van - nem hisztériás holdvilágnyaló, akinek elég, ha erre a kérdésre "mi az én hazám?" egy szép, szomorú arcú nőt festenek le, pajzsra támaszkodva, akinek olyan szép kék a szeme, hogy az ember három hétig juhászkutya lenne a kedvéért.

A világháború katonájának nem is kell szó; mert ő megérett már arra, hogy megértse a fogalmat, amit ez a szó jelent. A szó csak kép és szimbólum - komplex valami, elvont fogalom; a világháború katonájának nincs szüksége a komplexumra, hiszen a komplexumot alkotó elemeket külön-külön is apercipiálni tudja. Neki senki se mondja, hogy a haza egy tőrrel átszúrt szív vagy egy oltár, amit a szívben emeltem - mert ő tudja, hogy a haza barna föld és kék víz - a haza sok ház és sok legelő és sok ember - és köztük ő, ő maga - ő maga is egy kis darab haza. Őt ne kényszerítsék, hogy verset szavaljon a hazáról - saját magáról nem szavalhat az ember szerelmes verset, ugye? - a haza sohase hencegett és soha nem dicsekedett.

Megmondatott a régieknek: "Bárhová visz szerencsétek, ezt a hazát szeressétek." Én pedig azt mondom nektek: szeressétek a világot, a kék eget és a messzeséget - magatok és hazátok szeretetét pedig bízzátok az ösztönre: az jobban tudja, hogyan kell szeretni önmagunkat. Ezer hazafias vers meg nem magyarázta nekem soha, mi a haza - de egyszer külföldön voltam, Berlinben, járkáltam az utcákon, épületek szédítő tengerében. Járkáltam, és valami különös érzésem volt - mintha ez mind csak álom és játék lenne - mintha ezek a házak itt nem volnának igaziak, hanem csak tréfából, ideiglenesen építették volna fel őket a kedvemért, hogy megtréfáljanak - aztán megint nem lesz itt semmi, mint ahogy nem is volt, játékházak, játékterek - játékváros az egész, tudja Isten, miből épült. Ez az érzés nem múlott el fél év múlva sem, hogy ott éltem - nem tudtam őszintén elhinni, hogy mindez megvolt azelőtt is, és hogy mindez igazán van. Mindig póznak tűnt, hogy idegen nyelven beszélnek - és minden idegen ember affektált és keresett volt a szememben - és amit ettem, az ő kocsmáikban, mintha főzőcske játék lett volna, nem igazi ételek - és játékpénzzel kellett fizetni érte. Hazatérve, az első magyar városban szűnt csak meg ez az érzésem - mint a Liliputból hazatérő Gulliver, úgy ültem be a nyomorult vasúti étterembe, hogy különös kalandom után mohón nyúljak megint az igazi tányér után, amin igazi ételt nyújtott egy felnőtt és igazi ember. Bizony mondom nektek: ez a haza.

Megmondatott a régieknek: művészetet a te fajtád és nemzeted érzéseiből csinálj - és az ifjú hazafiak az események hatása alatt, mostanában tele szájjal kiáltják megint: minden igazi művészet nemzeti. Én pedig, aki nem azért jöttem, hogy a törvényt eltöröljem, hanem hogy azt betöltsem, azt mondom nektek: igaz, a művészethez való erőt abból a földből kaptad, amelyik kidobott magából - de a művészet nem az erő, hanem a mű, amit az erő létrehoz. A nemzeti elem eszköz lehet csak a mű mindig abszolút valami, és aki igazibb, jobb erőkkel indul, legföljebb több esélye lehet, hogy megközelíti ezt az abszolútumot, mert nem azért adta neked a fekete föld a te szemed, hogy visszaforgatva lesüsd a földre, hanem hogy a kék és tiszta eget nézd vele, aminek nincsen határa, mint az országoknak. Örülj az erőknek, amiket útravalóul adott fajtád - de ne felejtsd el, hogy mire adta: a nemzeti földből felszívott nedveket nem muszáj okvetlenül piros-fehér-zöld pántlika alakjában kihúzni a szájadon, két perc múlva, mint a csepürágó teszi. Más útja van az erőknek - és egyet soha nem szabadna művésznek elfelejtenie: hogy szemedet, szádat és orrod szülődtől örökölted, de van valami, amit nem örököltél senkitől - ezt a valamit, ezt a mindent, amit így mondasz: én. A világ, művésznek, akkor kezdődött, mikor ő született, ez a szó - nincs apja, nincs anyja, nincsen fajtája és nemzetisége. A többit bízd a természetre, majd elvégzi helyetted - keresd emberben az embert, művészetben pedig a művészetet - s annak megállapítását, hogy magyarul, magyarán kerested, bízd te csak rám s az utókorra - te akár ne is tudj róla. Ha szónok vagy, s állasz a dobogón: adjon neked lelket és erőt a gondolat, amit közölni akarsz - s hogy kezed lendülete hogyan segített közben, s hangod ereje és szemed tüze milyen volt, míg beszéltél, mennyire benne volt a fajtád, a fajta összegyűjtött energiája - arról te ne tudj. Mert ha tudsz róla s akarsz tudni róla: bizony mondom neked, elvész a gondolat, s marad a puszta gesztus, üres hang, hazug frázis. Éppen ezért, úgy tűnik nekem az olyan művész, aki dicsekszik vele, hogy ő alkotás közben sohase felejti el magyar mivoltát - mint az együgyű és ostoba ember, aki tenyerére ülve akarja megmérni magát, súlyos-e - vagy mint a hazug és szemérmetlen, aki azt mondja: most alszom, nem hallom, mit beszélsz. Ti nem akarjátok elfelejteni, hogy magyarok vagytok - és mégis azt hazudjatok, hogy az Abszolút Szépet és Abszolút Igazat keresitek, az Eszmét, amiért meg lehet halni? Én meg szeretném elfelejteni tökéletlen szememet, amivel látom, tökéletlen fülemet, amivel hallom a szépet - és szeretném elfelejteni a szájamat és a szavakat, e tökéletleneket, amikkel dadogva és erőlködve leírni próbálom azt, aminek nincsen fajtája, nincsen nemzetisége, amit úgy hívnak, hogy ember.

Világháború katonája: ezekre ne hallgass. Olcsó maszlaggal kötik be a sebedet, és haldokló szemedre obulusnak hamis pénzt tesznek, amit visszadobnak odaát, mikor felmutatod: ezért haltam meg. Haldokló katonája a világháborúnak ott a lövészárok fenekén - a távolból kiáltom feléd: ne tűrd, hogy komoly és emberi sebedre cukros vizet öntsön a kancsal, fisztula hangú frázis. Ne tűrd, hogy borbélycégért akasszon a fejed fölé, csókolózó galambokat és képecskét, mikor te búcsúzol. Ne tűrd, hogy szemedet szenteskedve kifordítsa s elhaló hangon azt rebegtesse veled "hazám", s a porba asszonyi kezet rajzoljon, mely áldólag terjeszt fejed fölé egy mirtuszágat - haldokló katona, te tudod, ugye, hogy a haza nem egy hisztérikus női vámpír a rémregényekből, akiért meg kell halni, hogy az ember megéljen belőle - hanem föld, ház, ég, víz, kerítés, kis csibe, öreg paraszt, városi utca - és hogy te vagy a haza, haldokló katona, te vagy az, senki más, a te életed - amit nem honfibúból, nem talpra magyarból kockáztattál, hanem hogy halálos veszélyben volt, csak azért - világháború katonája, édes hazám, szegény, szegény hazám.

1915

ÉRTJÜK EGYMÁST

Descartes a Discours sur la méthode című értekezésében csinált egy furcsa és érdekes kísérletet. Megértvén, hogy az emberi elme célja az igazság keresése: ezt a munkáját pedig csak úgy végezheti el, ha teljesen szabadon és minden külső hatástól és belénevelt szokásoktól megtisztítják: a világprobléma megoldásához úgy fogott hozzá, hogy leült, és szépen hagyta az eszét működni, ahogy az eszének jólesik, mindenféle tekintet, módszer, felfogás, világnézet, előfeltétel kikapcsolásával; el sem határozva, hogy gondolkodni fog. Az elmének különös állapota ez: nem szabad meghatározni, hogy mi, mert feltétlenül rossz a meghatározás. Kicsit hasonlít az álomhoz, az autohipnózishoz, mert az elme működése nem függ akaratunktól. Descartes így fogott hozzá, annyi biztos: szabadjára eresztette a naiv Gondolatot, s kíváncsian várta, mi lesz belőle? Az eleresztett Gondolat az első pillanatban csodálkozva, torpanva állt meg, mint az oroszlán, akinek ketrecét kinyitották. Körülnézett - sehol biztonság, sehol egy pont, amibe megkapaszkodhatnék. A kezek, melyek vezették, eltűntek. Tapogatózva, bizonytalan léptekkel indult meg. Álomszerű körvonalak imbolyognak körülötte, elmúlt gondolatok árnyékai. Utánuk kap: a semmibe nyúl. Fények villannak - régi igazságok emléke, amikben hitt. Odafordul - eltűnnek, Rémület fogja el - szorongva kapkod a hideg ürességben, és úgy érzi, azonnal elájul. Ekkor reszkető keze valódi tárgyat érint - odanéz, és megkönnyebbülve sóhajt fel: önmagát fogta meg, az egyetlen valóságot.

És megszületik az első, abszolút gondolat: cogito, ergo sum. És megindulva e piciny archimédeszi pontról - megszületik az első abszolút tudomány, az analitika: a világszemléletnek az a módja, ahogy az ember meg tudná szerkeszteni, ha harmincéves értelemmel jöhetne a világra.

Harmincéves csecsemő, szegény fejem, kit százféle háborús elmélettel pácoltak és savanyítottak - mi lenne, ha egyszer megpróbálnád ezt a descartes-i módszert, a háborúról mint jelenségről töprengve? Furcsa szamárságok jönnének ki, annyi biztos: rövid csodálkozó mondatok. Ilyenfélék.

Lássuk csak, miről is van szó? Azt mondták: érdekellentétek merülnek fel a nemzetek között. A nemzetek ragaszkodtak a maguk igazához és érdekeihez. Következett az ultima ratio: döntsön az erőszak.

Jó. Az igaz, hogy ha ketten nem értik meg egymást, és érdekeik ellenkeznek, akkor nem élhetnek egymás mellett békében - még a házastársakat is elválasztják, ha nem értik meg egymást. No de hát, hogy is van csak azzal a megértéssel, kit értek én, és kit nem értek? Kivel vannak közös érdekeim?

Múltkor olvastam Romain Rolland-tól, egy francia írótól, egy cikket, amit a háború alatt írt. Én azt nagyon jól megértettem, sőt egyetértettem vele, és teljesen igazat adtam neki, mert ugyanazokat mondta, amiket én is gondoltam mindig: hogy sokkal jobb volna, ha nem volna háború, és hogy minek veszekednek az emberek, mikor a veszekedés egyiknek se használ, mindkettőnek csak árt. Romain Rolland különben egy francia államférfival is vitatkozik, nem ad igazat a francia államférfinak: az egészből az derül ki, hogy Romain Rolland és a francia államférfi nem értik és nem szeretik egymást - érdekeik teljesen különböznek, a francia államférfinak jó, hogy háború van, Romain Rolland-nak pedig rossz. A francia államférfi szerint szükség van a háborúra, Romain Rolland szerint nincs rá szükség.

Na már most szerintem sincs szükség a háborúra, ezzel szemben néhány vezető politikusunk szerint szükség van rá. Mi tehát nem értjük meg egymást. Ellenben Romain Rolland-nal megértjük egymást, mert ugyanazt gondoljuk mind a ketten, hogy tudniillik nincsen rá szükség: és ebben megegyezünk. Ezzel szemben a mi politikusaink is azt mondják, hogy szükség van a háborúra, és az ellenséges politikusok is azt mondják - tehát ők is megegyeznek ebben, és e pontban meg is értik egymást.

De hiszen akkor...

Hol itt a zavar? Íme, a megfelelő foglalkozásbeliek, különböző nemzetek fiai, egészen jól megértik egymást. A német suszter nagyszerűen tud beszélgetni a francia suszterrel, mivelhogy sokkal több képzet- és érdekközössége van vele, mint például ugyanannak a francia suszternek egy francia őrnaggyal. Mondjuk, hogy egy francia őrnagynak a csapatában szolgál egy francia suszter - ha már most ez a francia őrnagy szeretné magát kibeszélgetni egyszer mindenféle dologról, ami őt érdekli, katonai ügyekről, stratégiáról, közös emlékekről - hát bizonyos, hogy inkább beszélget azzal a német őrnaggyal, aki fogságban van náluk, mint a francia suszterral. És a francia suszter is szívesebben diskurál a német suszterral, mint a francia őrnaggyal: mindenképpen közelebb állnak egymáshoz.

Sőt tovább megyek: minél magasabb a társadalmi vagy szellemi osztály, az osztályhoz tartozók annál jobban értik és becsülik egymást. A francia paraszt-közkatona még körmével és öklével megy neki a lövészárokból előugró német parasztnak - már a káplár, őrmester legfeljebb fegyverét használja. Tisztek egymással alig is verekszenek -, ha egy ellenséges tisztet elfog a mi tisztünk, udvariasan bánik vele, különválasztja s tiszteli benne a maga foglalkozását, társadalmi osztályát. A diplomaták, akik háborúért és békéért felelősek, szóbeli és írásbeli érintkezésükben a legnagyobb személyes tisztelet és becsülés választékos kifejezéseit használják. Végtelen sajnálattal közlik egymással, hogy kénytelenek hadat üzenni, ezzel szemben biztosítják nagyméltóságodat legmélyebb nagyrabecsülésük kifejezéséről. Még soha sem hallottam, hogy két nemzet nagykövete, nem egyezvén meg egyik a másikkal, összepofozkodtak volna egymással. Egészen bizonyos, hogy a mi nagykövetünk sohasem fog velem olyan udvariasan beszélgetni, mint egy ellenséges nagykövettel.

Ezek után tehát: ha a különféle társadalmi osztályok egyedei külön-külön egészen jól megértik egymást vagy legalábbis jobban, mint ugyanazon nemzet két különböző társadalmi osztályának egyedei - felvetődik a naiv kérdés: vajon igaz-e, hogy itt nemzetek harcolnak egymással?

A nemzetek vezetőikre bízzák, hogy állapodjanak meg egymással: háború legyen-e vagy béke. Ezek a vezetők egy társadalmi osztályból valók, egymást jobban megértik, mint mi őket - hogy van az, hogy mégse tudnak megegyezni?

Talán az Atyaúristenre kellene bízni a dolgot, akiben az angolok is hisznek meg a németek is, akit mindkét fél legmagasabb urának ismer el, és mindkét fél hozzá emeli ájtatos szívének könyörgő szavát, hogy verje meg a másikat.

1915

SZEMLÉLETEK

Én nagyon jól tudom, hogy van az, én teljesen megértelek benneteket. Nem vagyok különb nálatok, se több, se kevesebb, éppen ezért félek tőletek. Egyszer egész délután kártyáztam: utána kimentem az utcára. Percek múlva vettem csak észre, hogy öntudatlanul folytatom a játékot: egy vörös kalapú nőismerősömnek nem köszöntem, mert az én kalapom zöld volt, vöröset pedig csak vörössel üthetek, villant át rajtam, ha az én kalapom nem adu. Nem szálltam fel a hetes villamosra, mert utána kilences jött, sláger. Máskor sakkoztam néhány órát: mikor végre felkeltem az asztal mellől, idegesen tettem félre egy szemben levő széket, amelyik lóugrásnyira állt a szekrénytől, nehogy a szekrény leüsse - mohón és vadul, ugrásra készen pillantottam legjobb barátomra, egy finom lírikusra, aki mögött más valaki ült: nekimegyek, gondoltam, leütöm, és sakkot adok az ajtónak. Fáradtan jöttem le egyszer a Duna-partra, néhány heves biliárdparti után: az ihlet teremtő extázisában rögtön észrevettem, ami eddig elkerülte figyelmem, hogy a Bazilikával, ha vékonyan el tudom találni a budai várat, keresztduplával megcsinálom a karambolt, úgy, hogy éppen telibe találja a parlamentet - hogy azt a kövér képviselőt, ha gyengén fogom, alul, síberre hozzáütöm a mögötte álló kereskedőhöz, onnan elpattan, és találja a Petőfi-szobrot - hogy a Göncöl szekerének három elülső csillagát tisztára is meg lehet csinálni, ha egy kicsit meghúzom, és így tovább.

Hosszú utazás után ágyadban, ha behunyod a szemed, zakatolva futni kezdenek előtted hegyek és völgyek. Úszkáltál délután a Balatonban: párnád és derékaljad hullámzik alattad. Első repülésem után arra riadtam fel álmomból, hogy görcsösen kapaszkodom az ágy két szélébe: az ágy nagyon erősen bedőlt, oldalt fordult, recsegtek a szárnyak, a lélegzetem kihagyott, mint a motordugattyú.

Idegek játéka, mondod, de nem veszed észre, hogy egész életünk valami módon e furcsa kábulatban telik el: hiszen mindnyájan foglalkozunk valamivel, valami állandó dologgal, azonkívül, hogy élünk. A sebész, mikor jó étvággyal szeleteli a pecsenyét, nem veszi észre, hogy öntudatlanul figyeli a szövetek rétegeit, mint délelőtt, mikor élő húst metélt. A suszter először a lábat látja meg belőled, a kalapos a fejet, a manikűr a körmöket, a hóhér a nyakat. Egyszer értesítettek, hogy jó barátom, akit szerettem, összeesett az utcán, mentők vitték kórházba. Tele részvéttel és aggodalommal futottam ki az Üllői útra: már a kapuban voltam, mikor észrevettem, hogy útközben egészen öntudatlanul, de precíz és tagozott formában, négy vagy öt formás mondatot csináltam már, amivel a barátomról (művész volt) szóló nekrológot elkezdem majd - a nekrológot, amit természetesen én írok majd róla valamelyik szemlébe.

Mit várhatok hát embertársaimtól, akik mind a maguk részéről, a maguk más és más foglalatosságának kábulatában élnek? A szegény embernek úgy rémlik, csupa nyomor és küszködés minden, amit maga körül lát: nem járnak az emberek, csak ácsorognak boltok előtt, szemükből rémület és nyomasztó vágy lobog. A politikus, a miniszter, amikor kijön a parlamentből, ellenzéket lát maga előtt és kormánypártot: a szembejövők "csatlakoznak álláspontjához", vagy "nem veszik tudomásul" aszerint, amilyen társadalmi osztályhoz tartoznak, külső után ítélve. A katona, aki a frontról érkezett, reflexmozdulattal fedezéket keres, mikor ismeretlen arcot lát - és a Stockholmból érkező szocialista ugyanabból az arcból forró békevágyat olvas ki. A szerelmes ámulva veszi észre, milyen epedően és megértve néznek egymás szemébe az emberek, a hegyek hogy fürdenek a levegő mámorában - hogy nyújtják ki duzzadóan és lihegve karjaikat a fák. Az öngyilkos hallani véli szinte, hogy nyögnek rettentő terhüktől a házak, hogy vonszolják tagjaikat az emberek - a haldokló levegő után kapkodó görcsöt lát a fölébe hajló vonásai közt.

Napfényben fürdő mező, a kék hegyek alatt, te tudod, mit mormogtak, akik megálltak előtted. A tábornok terepnek nézett, a paraszt kaszálónak, a festő tájképnek. Én, látod, néhány jelzőt mondtam rólad, azt mondtam, "fürdő", holott nem is fürdesz.

Mit várhatok hát tőlük, akikről azt hittem, segítenek egymáson, magukon, rajtam? A katona azt mondta, alkalmas vagyok, az állam azt mondta polgár vagyok, a kereskedő azt mondta, fogyasztó vagyok, a nő azt mondta, férj vagyok, a gyermek azt mondta, apa vagyok, a kormány azt mondta, elégedett vagyok, az ellenzék azt mondta, elégedetlen vagyok. Az egyik azt állítja, választó vagyok, a másik azt, nem vagyok választó. Mikor állapodnak meg ezek, mikor egyeznek ki, mikor döntenek sorsom fölött? Ó, ti agyrémeitekkel játszó hatalmak, hiába kapálódzom és ordítok: ember vagyok, élő ember, mit csináltok velem? Nem vagyok sakkfigura, se biliárdgolyó, se adufelső - álljatok meg már az istenért! Az vagyok csak, ami ti, nem több, de még kevésbé kevesebb.

1915

SZÍNHÁZ

Vivere non necesse, navigare necesse est... Ebben a fogalmazásban persze igaztalanul és lázítóan hat ránk az angol admirális kurta világbölcselete, úgy rémlik azonban, nem annyira az élet kevésre, mint a hajókázás túlbecsülése miatt. Hogy az életnél vannak fontosabb dolgok, mindjárt észrevenné az ember, ha a fenti mondást aktuálisan így fogalmazná: élni nem muszáj, de színházba járni igen. Ha az élethez való jogát olyan felháborodott energiával követelte volna az emberiség, mint amilyennel a színházak megnyitását követeltük és kikényszerítettük - ha özvegyek és árvák jajgatása, lovak nyerítése, haldoklók hörgése, üres, kipusztult falvak füstölgő, elhagyott háza hatna olyan mélyen kedélyünkre, mint az üres és bezárt színház - már régen béke volna, és élne az élet, ahogy jólesik neki. De az élet, csodálatosképpen nem önmagát akarja és igenli, hanem a tükörképét - az a tükör, a művészet, úgy látszik, túl akarja élni az életet. A nagyszerű Szent Ágoston - éppen most olvasom vallomásait - egy helyen csodálkozva vallja be, hogy ifjú korában, amikor még bűnös, rosszindulatú, önző és kegyetlen volt, más bánatával nem törődött: a karthágói színház egy-egy érzelmes szellemi történetét hallgatva, könnyekre fakadt a darab hőseinek képzelt balsorsán. De ki nem látott még szőrösszívű uzsorást hangosan bőgni a "Szegény ifjú történeté"-n? Egy szépasszony páholyába éppen akkor nyitottam be, közölni vele, hogy operálni kell a kisfiát, akit lázasan, betegen hagyott magára, hogy a színházba jöhessen - mikor éppen fuldoklott Gautier Margit egy jelenete fölött, ahol Margit azt panaszolja, hogy az ég nem áldotta őt meg gyermekekkel. Nagyon rossz pszichológus az a szegény katona, aki a sturm után elkeseredve káromkodik: a keservességit annak a Lloyd George-nak, annak a Wilsonnak ide gyüjjön, ezt nézze meg, aztán beszéljen a háborúról. Mert Wilson és Lloyd George elmenne és megnézné a haldoklókkal borított csatatért, és hazamenne és tovább beszélne a háborúról. Én inkább azt mondom: írjatok színdarabot, legyen benne egy katona, akit kedvese nem kaphat meg, mert háborúba ment, hervadjon el benne a boldogtalan kedves - adjátok a szerepet jó színésznő kezébe, és hívjátok meg a premierre Wilsont és Lloyd George-ot.

Valami csodálatos ösztön dolgozik az emberi nemben, homályos, öntudatlan törekvés, hogy önmagát képben és kőben és szavakban lerögzítse, rekonstruálja, fölöslegessé tegye az eredetit. Ki ne emlékeznék a felhördülésre, mely a reimsi dóm bombázását követte? Kép és szobor többet ér nekünk, mint az ember, akit ábrázol - és drágább nekünk a színész, mint a hős, akinek álarcát arcára vette.

Hogy az emberiség élni akar, arra nincs annyi bizonyítékunk, mint arra, hogy nyomokat akar hagyni magáról, halála után. A fáraók egész életüket arra szentelték, hogy sírkövet állítsanak maguknak - és mi folytatjuk ezt a munkát. Csodálatos dolog ez. A hazaszeretet utódokról beszél, úgy rémlik, a halottnak egyetlen utódja van csak: az emlék. Pusztulunk és veszünk, és nem törődünk vele - de homályos, görcsös ösztönnel gyűjtjük magunkról az adatokat, képben, kőben, színdarabban, versben - gyűjtjük, mint a tenger nyomorult férge, a korall, a drága és ritka fövenyt, amiből valamikor hatalmas szikla lesz, mikor a fajta régen kipusztult már. Kinek? Minek? Talán egy istent várunk, aki eljön majd a földre, ha az élet fájó nyüzsgése elmúlt? Százezer év múlva, ha egy Mars-beli kiköt majd a föld partjain, s megindul, hogy élőt keressen, halálos csend és némaság fogadja őt. Élő embert nem talál sehol, azok megölték és elpusztították egymást - de égbe meredő paloták és oszlopok meredeznek feléje -, és szobrokat talál majd, nagyszerű műveket, óriási körképeket - és telt könyvtárakat talál, és mindez az emberről beszél majd, az ember életéről, szerelméről, indulatairól, szándékairól, eszméiről, nagyszerű vágyairól, isteni akarásáról, és tele lesz a föld az ember hangos szavával, az erdőben örökmozgó fonográf énekel majd emberi hangon, a felhőkre örökmozgó gép mozgóképet vetít, Shakespeare-drámát az emberről, és tele lesz a föld az ember képével - és az ember nem lesz sehol.

Nem igaz, hogy a háború, a nagy realitás kinyitja szemünket, s kifújja belőle az irreális világ kísérteteit. Hol látjátok ti a nagy realitást - a halálban talán, mely a legnagyobb? Megfoghatatlan? Sőt inkább: minden eltávolodott önmagától és a valóságtól, és minden köddé és képzeletté olvadt. A paraszt, ki békén ölelte otthon feleségét, évek óta nem látja immár, és kemény, csikorgó értelmét rá kell kényszerítenie, hogy elképzelje őt - elképzelje és idealizálja. Amit soha nem tett: levelet ír neki, és írás közben szembetalálja magát azzal, amit nem lehet megfogni, megmarkolni, mint asszonya testét: a szavakkal, amik csak képek és szimbólumok. A népek eltávolodtak egymástól, nem érintkeznek, és nem látják egymást: most kénytelenek gondolni egymásra, és kénytelenek megérteni egymást.

Nyíljanak hát ki a színházak: jöjjön az új romantika. Jogát követeli az ember, hogy megfeledkezzen önmagáról, megfeledkezzék arról a kettőről, amiről Schopenhauer azt mondja: "Úgy látszik, nem érdemlünk jobbat: élet és halál."

1915

DIDERGŐ GYEREK AZ UTCÁN

Felséges Úr!

Felséges Isten! vagy Végzet vagy Természet vagy Örök Rendelés! Első Atom! vagy hogy nevezzelek, ó Szükségszerűség!

Felséges Törvény! Mit mondjak neked? Isten, isten! Hogy hívnak mostanában? Lloyd George? Woodrow Wilson? Imádkozni akarok hozzád, hallod-e, mondd meg a neved, felség! Hallod-e, szólok hozzád - nem jajveszékelve, kétségbeesve verdesve öklöm a konok és hideg éghez: nézd, szelíden beszélek, csendesen és egyszerűen - mint a vándor, ki szembejön, kérlek egy pillanatra, állj meg, ha ráérsz.

Emlékszel még reám, régen nem szóltam hozzád, ó Bölcs Rendelés, Világ Folyása, Életnek Célja, Szántszándék!

Felséges úr: ki a világot teremtetted, mégpedig bűnösnek teremtetted, mert különben hol marad a bűnhődés - ki létrehoztad a Földet hogy legyen mit vízözönbe fojtani - ki a koldus egy dénárját elvetted, hogy annak add, akinek ezer van, ó, bölcs kamatláb - ki báránykát és őzikét nevelsz a mezőcskében, enni adsz neki, és felruházod őt, hogy élne és sokasodna - és közben az erdőn farkaskát és tigriskét is nevelsz, hogy az is éljen és sokasodjon, mégpedig úgy, hogy felfalja a báránykát és az őzecskét - ó, felséges úr - ki a hetedik napon embert is teremtettél, hogy lássa a napot, örüljön és ujjongjon, értse meg életét, aztán dögöljön meg kínok közt - te, ki a szenvedést bünteted s az örömöt megjutalmazod - te felséges, tébolyult grimasz, aki most a világot kormányzod - egy szóra, az istenért!

Állj meg - egy szóra csak! Nem akarlak meggyőzni és nem akarlak meghatni. Nyugodtan nézem már játékaidat, és méltányolni is tudom. Te, ki a szenvedést nem, csak az unalmat ismered, úgy veszem észre, a halál kedvéért csinálsz mindent, mivel szórakoztat téged a rémület és kétségbeesés. Játszol velünk, mint jóllakott vadász a kutyájával - a rongyos létet, ezt a koncot, odadobod elénk, s amikor beleharapunk, elrántod: aztán harsogva nevetsz, hogy acsarkodunk, felhúzott ínnyel, levegő után kapkodva. Te mulatsz ezen, és én értelek - ha nem születtem volna embernek, hanem isten lennék, mint te, valószínűleg engem is mulattatna, ötéves koromban, mikor még nem tudtam, hogy nekem is meg kell halnom, emlékszem, élvezettel tépdestem ki a legyek lábát: a Halálfélelem mutatta be aztán elválhatatlan, haszontalan koldus barátomat, a Részvétet.

Én meg tudlak téged érteni, felséges úr, a szenvedés és gyötrelem, a haldoklónak kétségbeesett kapaszkodása és hörgése nagyon mulatságos látvány lehet. És ha most mégis megállítalak téged, e gyermek előtt, ki itt az utcán didereg, mert az iskolában nem fűtenek, és otthon nincs szén - nem azért teszem ezt, hogy részvétet keltsek a szívedben. Ó, kérlek szépen, csak azt kérdem tőled: mit akarsz ettől? Felséges kedvedhez méltatlan játék ez, igazán - hadd ezt, keress méltóbb ingert magadnak, menj a kórházakba, nézd meg a katonákat, tombolj, vigadj!

De mit akarsz attól elvenni, akinek semmije sincs? Ez még nem örült és nem szenvedett. Nem ért téged, és nem haragszik rád - ez nem rontott el semmit, ez nem fél senkitől - ez nem veszélyeztette az európai egyensúlyt túlságos fegyverkezéssel, ez nem akarja kiéheztetni Németországot, ez nem akarja elzárni a Dardanellákat. Ez nem sértette meg a semlegeseket, ez a japánokkal jóba van, ez a hágai egyezményt nem hágta át - ez nem szegte meg a szövetségi esküt, a kereskedelmi szerződést nem bontotta fel - ez nem mozgósított tárgyalás közben, ez nem utasított vissza békejegyzéket. Nézd, ez egy kisfiú, akinek azt mondták, hogy most nincs iskola, és ő tűnődve áll az utcán, és didereg. Mit akarsz elvenni tőle, mit vehetnél el tőle? A kis lovát, ami a sarokban áll törött lábakkal és kopott szemekkel? A kis eget, amit az ablakon keresztül látott, vagy azt az éles, boldog kis sikoltást, egyszer, mikor jókedve volt - vagy azt a két szót, amit megtanult, vagy azt a kis kutyát, akivel egyszer játszott, s aznap éjjel álmából felnevetve hívta - vagy a kis kabátját vagy kezének rebbenését, ahogy meg akarta simítani a bársonyt a kabát szegélyén? Vagy az életét? Hiszen nem is ragaszkodik hozzá, nem jajveszékel és nem őrjöng - és ha eléje állanál és vérben forgó szemekkel kiáltanál rá: add ide az életed - ő csodálkozó és komoly szemekkel rád nézne, és - szótlanul és engedelmesen, mert megtanulta, hogy szépen, illedelmesen szót kell fogadni - odaadná neked az életét, úgy, ahogy a labdáját odaadta, mikor egy rossz fiú elkérte tőle, és elfutott vele - ő meg utánanézett a fiúnak, és az üres kezét nézegette tűnődve. Vagy ha azt mondanád neki - idegen bácsi - "most jöjj velem!" - ő szótlanul kezedbe tenné a kezét, és megindulna veled - és azon tűnődne, vajon merre mentek most.

Felséges Háború - majd így nevezlek - mit akarsz tőle? Ő fázik, és nem érti ezt az egészet - szeretne már valami mást játszani - ő menne is már innen, ebből a furcsa világból, amelynek ajtaján nem dörömbölt, nem erőszakoskodott. Ő csöndesen és nyugodtan aludt, egy-két éve még, odaát, a semmiben - ekkor nagy hangon kiáltottak rá, hívták, idézték - és ő, aki nem kérte az életet, nem vágyott rá, engedelmesen megjelent. Már rengett és zakatolt a világ akkor is - vér folyt, és haldokló hörgött - de nekifeszülve, csikorgó fogakkal jártuk a táncot mindannyian, mert a felséges háború így szólt, elváltoztatva hangját: meg kell lennie a jövő érdekében!

Hát most itt az utód, főtisztelendő Háború: itt áll előtted az utcán, és tágra meresztett szemmel kérdi: mi tetszik, kérem? Itt vagyok. Ha jól értettem, rólam volt szó, engem hívtatok. Apám elesett, mert azt mondták neki, hogy ezzel jobb dolgom lesz majd e világon - anyám meghalt, mikor én születtem, feláldozták őt ezek az új orvosok, akik nehéz szülésnél, kezükben a késsel, a messzi jövőbe néznek, s ihletett szájjal kiáltják - hadd pusztuljon el ez a nemzedék, csak a következő legyen boldog és nagy és elégedett!

- Ó, ti bölcs orvosai e világnak, ó, ti rajongó bábák, milyen nagyszerűek és önzetlenek vagytok, ha nem a ti bőrötökről van szó. Hát most itt áll a következő nemzedék - itt áll az utcák sarkán, Berlinben, Párizsban, Londonban, mindenütt. Csodálkozva néz szét - hol van hát a Kánaán? Vagy nagyon is sietve jöttünk, várhattunk volna még? Hja, persze, talán nem rólunk volt még szó - majd az unokáink! De honnan vegyük az unokákat? Meglesz az is, ha parancsoljátok, de kérünk valami rendeletet vagy törvényt, hogy három- és négyéves korunkban apák és anyák lehessünk: tovább nem nagyon bírjuk ki ebben a paradicsomban, amit Euróra szerencsésen kiverekedett magának. Nagyon fázunk, Háború bácsi, kérem szépen.

Felséges Háború - nem szégyenled magad?

1915

A NYUGODT ÉS MEGFONTOLT EMBER

Az arca belső összhangnak és bölcsességnek komoly derűjében hangolja össze a vonásokat: szelíd és nyugodt szemei, ha beszél veled, mindig a szemedbe néznek: nem tolakodóan vagy fürkészve, hanem jóságosan és megértően. Akinek rossz a lelkiismerete, nem tud így szembenézni - az ő lelkiismerete tiszta.

Egyszerű ősz szakállt visel, mint Szókratész. Egyszerűen öltözködik, de egyszerűsége nem keresett: természetesen fejezi ki lényének nyugodt harmóniáját. Türelmesen és figyelve hallgatja végig, ha beszélsz, s mielőtt felelne, gondolkodik. Ahogy gondolkodik, ahogy aztán lassan és nyugodtan beszélni kezd, látnivaló, hogy semmiféle elfogultság, előítélet, ösztönszerű szimpátia vagy antipátia nem vezeti veled szemben, és nem befolyásolja - azon gondolkodik, amit mondtál neki, s igyekszik megérteni, mit jelent az - önmagáról, minden zavaró és érzelmi vonatkozásról megfeledkezve, magát a szóban forgó kérdést vizsgálja és mérlegeli az elképzelhető szempontok minden elképzelhető egybevetésével, valamennyi képességét arra összpontosítva, hogy ítélete tárgyilagos és igazságos legyen, mintegy mértani középarányos a lehetséges szélső ítéletek között.

Mint a mértani középarányos, valamely dologról való véleménye a dologra vonatkozó minden elképzelhető véleményhez közelebb áll, mint, e vélemények egymáshoz. Az audiatur et altera pars elvét mintha neki találták volna ki - soha nem mond véleményt az ellenkező felfogás meghallgatása előtt. Ha aztán válaszol, az ellenkező felfogások képviselőinek mindegyike azt hiszi, hogy tulajdonképpen neki adott igazat. Szenvedélyes kitörés, indulatok vad összecsapása, erőszakos elintézése valamely vitának, elképzelhetetlen az ő jelenlétében - mindkét féllel meg tudja értetni, hogy neki nincs teljesen igaza, és hogy abban, amit a másik mond, nagyon sok megfontolásra érdemes igazság lappang.

Fölüláll minden párton, mert minden pártprogramban azt látja és vizsgálja csak, ami benne lényeg és abszolút eszme és gondolat. Ideális elnök, vezető férfi, reprezentáns. Lecsendesíti a heveskedőt, biztatja és bátorítja a félénket. Ha mint ilyent, egyhangú lelkesedéssel felkérik, fogadja el a vezető állást, a tömegek képviseletét, gondolkodási időt kér, megfontolja a dolgot, és többnyire elfogadja.

Ő az, aki kirántja a kátyúba került szekeret, és ő az, aki megfékezi, ha rohanni kezd a lejtőn. Fölfelé óvatosan és megfontoltan bár, de határozottan követeli a tömegek jogát - ám ő az, aki csendre és mérsékletre inti a forrongó és zajongó tömeget, és figyelmezteti, hogy gondoljon a következményekre. A gazdaggal megérteti hogy gondolnia kell a nyomorra is, és jótékonynak kell lennie - a szegénynek megmagyarázza, hogy a gazdagot nem szabad gyűlölnie, mert gazdagságra szükség van.

A beszédben kedvenc fordulatai ezek: "meggondolás tárgyává tesszük" - "ma még korai volna" - "ha azonban ezzel szemben tekintetbe vesszük" - "nem szabad megfeledkezni azonban" - "be kell várni míg a dolgok természetes alakulása" - "nem szabad elhamarkodni" - és más ilyenek. Mert ő mindig a jövőre gondol, és a jövő érdekében kitartásra és nélkülözésre inti a már-már kétségbeesőt.

Ha valahol szerencsétlenség történt, ő az, aki hangosan mindenkit arra int, hogy nyugodtan viselkedjék, nehogy kitörjön a pánik. A vérében heverő szerencsétlent nyugodtan és komoly részvéttel nézi, kitörés nélkül, szomorúan, de belenyugodva a változhatatlanba. A fájdalmában őrjöngő anyát szelíden visszatartja, szavába vág, ha bosszúért üvölt - megérteti vele, hogy senkit nem szabad okolnia, csak a végzetet. Úgy véli, hogy bizonyos körülmények között csak egy kisebb szerencsétlenséggel lehet egy nagyobbat megakadályozni: ennek a kisebb szerencsétlenségnek lefolyását aztán komolyan, megadással, meglepően jó idegekkel nézi végig, képes még elősegíteni is, még akkor is, ha ez a kisebb szerencsétlenség véletlenül nem is olyan kicsi - ilyenkor meggyőződéssel hirdeti, hogy a másik szerencsétlenség nagyobb lett volna.

Ebben rendületlenül hisz. Ebben a hitben inti csendre, nyugalomra az őrjöngő kiáltozókat, ha ég a ház, és az egyik szobában benn rekedtek néhányan. Szelíd, okos szóval magyarázza ilyenkor, hogy nyugodtan és megfontoltan be kell várni, míg az a szoba, a bentlevőkkel együtt, teljesen leég, mert csak így lehet megmenteni a ház többi részét, és azokat, akik benne vannak.

Mert ő a tiszta szem, a nyugodt megfontolás, az előrelátó tudat. Ő az, aki lecsendesíti a vizeket és elsimítja a kitöréseket - ő az, aki megakadályozza a világ összeomlását.

Neki köszönhetjük, hogy a világ nem omlik össze.

Nem omlik össze, hanem marad olyan komisz és elviselhetetlen, mint amilyen.

Mert ő a Nyugalom és a Megfontolás és a Minden Szempont Mérlegelése.

Ő a legundokabb puhány minden puhányok között.

1916

KEZEK ÉS LÁBAK

Olvasom:

Egy francia orvos fertőtlenítőszert talált ki, mely fölöslegessé teszi a végtagok eltávolítását olyan esetekben is, ahol eddig nem lehetett másképpen megmenteni a sebesültet. A fertőzött seb megtisztul, gyógyulásnak indul, az orvos teljes épségben adja vissza betegét a társadalomnak...

Olvasom, és két perc múlva csodálkozva vallom be magamnak, hogy nem örülök, sőt, valami zavart nyugtalanság van bennem, kellemetlen íz, levert érzés, mintha... igen, tudom már, mintha új robbanószer felfedezéséről lenne szó, ami nagyobb területen rombol és öl.

Épségben adja vissza a társadalomnak...

De mi ez, hát én komisz és erkölcstelen vagyok, nem örülök annak, hogy embertársaimat megmenti a diadalmas tudomány? Lássuk csak, hiszen jó embernek ismertem magam. Nem is arról van szó, úgy látszik, hogy megmentik őt, az rendben volna. Csak a "társadalomnak való visszaadás" körül van egy kis baj.

Emlékszem, a román háború kitörése előtt volt egy ehhez hasonló nyugtalan érzésem. Hír jelent meg valamelyik román lapban, hogy előkelő hölgyek védnöksége alatt megalakult a román vöröskereszt, serényen munkához lát, kórházakat épít. Még szó se volt hadüzenetről, ultimátumról, a követek barátságosan diskuráltak, "fogadja nagyméltóságod legmélyebb..." írták egymásnak, "biztosíthatom nagyméltóságodat kormányunk legbarátságosabb..." ezt írták, de a jótékonyság, a csontos könyökű vén kisasszony már készülődött, fehérneműt varrt, tépést gombolyított, operálóasztalt sikált, vetette az ágyakat katonáknak, akik még egészségesen és sértetlenül járkáltak akkor, de a jótékonyság előrelátó szeme már látta rajtuk a tátongó és véres lyukakat. A háború aludt még, szuszogva és mélyen, de a jótékonyság ott sürgölődött már körülötte, keményen kopogó papucsban késeket zörgetett, csörömpölt a tányérokkal - most már fölébredhet, mondta hangos önérzettel, készen várom őt, a szoba ki van takarítva. Mint a régi viccben a két utazóügynök, úgy ülnek egymással szemben Jótékonyság és Szerencsétlenség, és a Jótékonyság így szólt: Fogadjunk tíz forintba, hogy én tudom, mit akar maga. Halált akar és jajgatást, rettentő sebeket akar, levágott lábakat, felhasított beleket. És a Szerencsétlenség átadta a tíz forintot, "eltalálni ugyan nem találta el, de egy jó ideát adott".

Vannak igazságok, amiket csak egy hazugsággal lehet megközelíteni. És vannak gonoszságok, amiket az erkölcs és önzetlenség tesz lehetővé: a naiv erkölcs és önzetlenség, mely rajongva és lelkesen megy előre, utat tör, fáklyát visz, s nem veszi észre, hogy a gonoszság számára taposott ösvényt, gyújtott világosságot, hogy benne garázdálkodjék.

Ó, bölcs, nagyszerű tudomány, ki az igazságot és életet keresed, és a szemed a messze csillagokba lát, ó messze látó tudomány, nézz magad körül, tekints a lábad elé, vigyázz! Ó, rajongó francia orvos, kinek kezében boldog izgalomtól remeg a csodatevő szer, amit felfedeztél - állj meg egy percre, mielőtt a kórházba rohansz, hogy elkiáltsd: "kegyelem a szegény lábnak és kéznek! Boldogtalan sebesült, állj fel és járj és élj!" Mert a kéz és láb feltámad, és megindul: de a fej s benne a gonosz indulat kiragadja a kezedből, és viszi őt vissza a pokol dühébe, hogy most már fejestől bukjon a kaszabörtönbe, amit magának ásott. És visszakapod őt, most már holtan - és a rajongó, vak tudomány dolgozni kezd újra, és talán kitalál egy új szert, amivel feltámasztja őt halottaiból. Feltámasztja a kezet és a lábat és a fejet és a fejben a gonoszságot és ostobaságot, és az egész bolond gép zakatolni és száguldani kezd újra, és visszarohan a halálba.

Rajongó tudomány, az a baj, hogy te csak kezet és lábat és fejet látsz, és nem látod az egész embert. Meg tudod mondani, mire valók a testrészek, de nem tudod megmondani, mire való az egész ember.

Ne a kezet és ne a lábat mentsd meg: mentsd meg az embert, ó, tudomány! Jöjjön már a Te országod, embernek fia, aki talán mégiscsak visszatérsz mihozzánk végre, szerényen és egyszerűen, nem kérkedve azzal, hogy Názáretből jössz, akármilyen néven akármilyen formában: talán valami szerény és szorgalmas tudós ruhájába öltözve, aki a tömeglélektan fontosságára hívja fel a figyelmünket. Jöjj el, és fedezz fel valami szert, ami fertőtleníti a beteg és pusztuló lelket: értesd meg velünk, hogy vannak kóresetek, ahol ki kell szúrni az egyik szemet, hogy a másik szem látni tanuljon - és le kell vágni a lábat és kezet, hogy egészben maradjon az, amit magunkban embernek nevezünk.

1916

JÁR A SZÁJAM

Nem tudom elfelejteni, hiába, időről időre újra eszembe jut, mint valami kínzó, pici kis viszketés, jelentéktelen és ostoba - hiába mindig ugyanazon a helyen, agyam felszínén valahol, megújulva jelentkezik az emléke. Ugyan, mondom magamnak, ostobaság. Gyorsan másra próbálok gondolni. Egyszerre csak érzem, hogy a fejembe tódul a vér. Felugrom, és az asztalra csapok. Nem különös ez? Nagy fájdalmakat, komisz sérelmeket el tudtam felejteni, ezt meg... De, úgy látszik, a velünk történt események emléke nem jelentőségük arányában marad meg bennünk hosszabban vagy rövidebben - valami titkos, mélyebb törvény határozza meg, mi az, amit el kell raktároznia értelmünknek, és mit kell eldobálni. Anyám arcára nem emlékszem, de emlékszem kezeire. Emlékszem, minden ok nélkül, három éves koromból, egy téli délutánra, amelyen semmi se történt - és csak hallomásból tudok róla, hogy hat éves koromban egy kútba estem, és halálveszedelemben forogtam.

Ez is ilyen. Legjobb, ha megírom, akkor talán elintéződik bennem a dolog, és el tudom felejteni. Megírom, mintha fontos vagy legalább érdekes eset volna, holott nem az: hacsak annyiban nem, hogy három év óta majdnem naponta eszembe jut.

Három évvel ezelőtt gyalogos közkatona voltam, és egy délben a várból jöttem lefelé. A propellerállomásnál megálltam, és fáradtan, tűnődve néztem a vizet. Ekkor két tiszt jött velem szembe, egy főhadnagy és egy - kabátujjon három aranystráf, gyengébbek kedvéért - egy tábori lelkész, ami kapitányi rangnak felel meg. Egyszerre tisztelegtem mind a kettőnek, azt hittem, összetartoznak. De nem, a főhadnagy gyorsabb léptekkel továbbsietett. A lelkész, a pap - Krisztus szolgája - azonban megfordult.

- Nem tud tisztelegni? - rivallt rám.

Meg voltam dermedve. Az olvasó higgye el nekem, becsületszavamra mondom, szenvedélyes energiával és elszoruló torokkal esküszöm és esküdtem azóta százszor, egyedül állva a kék ég alatt, esküdtem a felhőknek és a süket térnek és a távoli csillagoknak, becsületszavamra esküszöm, hogy én tisztelegtem. Szükségem van rá, szenvedélyesen ragaszkodom hozzá, hogy ezt elhiggye nekem, elhiggyék nekem, még a Mars csillag lakói is, elhiggyék a késő századok, akik ítélnek majd fölöttem, és tanúskodjon mellettem az ég és föld és pokol, a végső ítélet napján, mikor számon kérik tőlem, hogy tisztelegtem-e, mert a pap, a lelkész, a kapitány nem hitte el nekem. Ránéztem, őszintén és melegen a szemébe néztem, barátaim.

- Tisztelegtem! - mondtam szelíden és szívemből.

- Nem!! - mondta a tábori lelkész.

- Talán nem tetszett észrevenni... - kezdtem el magyarázni. Azt akartam mondani neki, hogy talán nem vette észre, mert egyidőben tisztelegtem neki és a főhadnagynak.

Ekkor a tábori lelkész odalépett hozzám.

- Még jár a szája?! - ordított. És farkasszemet nézett velem, és várt, hogy megszólalok-e még egyszer.

Én azonban nem szólaltam meg többé, csak a szemébe néztem - és ő farkasszemet nézett velem, vitézül és bátran, holott nála semmi fegyver nem volt, az én oldalamon pedig bajonett fityegett. Farkasszemet nézett velem, és nem félt tőlem - holott nekem igazán semmibe se került volna, hogy még egyszer megszólaljak, legfeljebb fölakasztanak, mögöttem az én igazságom állt, és az, hogy tisztelegtem - míg ő mögötte csak az állam és hadsereg és a fennálló rend. Így álltunk szemben egymással, és fejünk fölött komor kaszárnyák és ágyúk meredeztek... Nézett egy darabig, aztán látva, hogy legyőzve és megpofozva állok, gyáva vagyok és bitang, mert nem akartam felakasztatni magam, megfordult, és otthagyott a faképnél.

Elment, és nem mehettem utána, és nem kérhettem meg alázatosan, hogy legalább a nevét mondja meg, legalább azt tehessem el magamnak emlékül. A nevét a tisztelendő úrnak, a papnak, a hívőnek, aki hisz a föltámadásban és isten irgalmában, de nekem nem akarta elhinni, hogy tisztelegtem. A nevét Krisztus alázatos szolgájának, aki a mögötte álló hatalomra hivatkozva, megsértett engem, akit nem ismert, akiről semmit se tudott, akiről nem tudhatta, nem vagyok-e okosabb, igazabb, jobb ember őnála - csak azt tudta rólam, hogy védtelen vagyok, és nem sérthetem vissza, mert százszor annyit kockáztatok, mint ő.

Megsértett engem a tábori lelkész, aki abból él, hogy kétezer évvel ezelőtt az Isten fia néhány évre leszállott a földre - megsértett engem, holott neki hivatásánál fogva, hinnie kell a csodában, hinnie kell benne, hogy Krisztus, ha akar, emberré válhatik és leszállhat a földre - tehát nem tudhatta azt se biztosan, vajon az a közkatona, aki előtte áll, nem Krisztus-e véletlenül, mert ha történetesen megjelenik közöttünk, valószínűbb, hogy közkatona külsejében és nem kapitányéban. Megsértett, mint ahogy a keresztre feszítettet sértették meg a lándzsával, szurkálták a zsoldosok, mivel szögek voltak az ő lábán és kezén, és nem tudott és nem akart védekezni, csak azt akarta, hogy higgyenek az ő szavában.

Én a tisztelendő tábori lelkész kapitány úrnak már régen megbocsátottam. De azért szeretném tudni, ki volt ő, szeretnék vele még egyszer találkozni. Szeretném megkérni, hogy ő adja fel nekem a halotti szentséget, és utolsó órámban neki gyónhassak és esküdhessek meg, a "húsvéti sír mélységére", ahogy Adler Frigyes mondta, hogy nekem akkor igazam volt, s így jogom volt hozzá, hogy a szájam járjon. És megmagyarázni neki, hogy az embereknek nincs egyebük, minthogy a szájuk járhasson, járhasson még akkor is, mikor a lábukat már levágták és a kezüket összekötözték. Megmagyarázni neki, hogy a szájat feltétlenül járni kell hagyni, mivel a szájban van az Ige és Igazság, ha semmi egyéb nincs is benne. Megmagyarázni, hogy a szájban visszafojtott Ige és Igazság megromlik, ha a száj nem járhat, s ami szelíd és szép és barátságos himnusznak készült, abból dühöngő átok és káromlás válhatik idővel.

Nem ismeri, tisztelendő úr, a halász és a szellem történetét, az Ezeregy Éjszakából? Száz évig feküdt a szellem, palackba börtönözve, a tenger fenekén, és száz év múlva így szólt: aki kiszabadít börtönömből, két országot adok annak és százmillió drakmát. És elmúlt még száz év és a szellem így szólt: aki kiszabadít, annak adok három országot és ezermillió drakmát. De senki sem jött, és további száz év múlva így szólt a szellem: aki kiszabadít, annak abban a minutumban lecsapom a fejét.

Tisztelendő kapitány úr és tisztelendő Wilson úr és szentséges atyám, római pápa. Jó lesz már sietni azzal a békével. Most még talán himnuszt és országot és sok milliót ígér nektek a palackba zárt Szellem, ha kiszabadítjátok - de holnap, holnap már késő lehet.

1916

AKIM AKIMICS

Mikor a vonat ajtaját bezárták mögötte, Romanov Miklós leült a fehér bársonyszékbe, és életében először, gondolkodni próbált.

Lássuk csak, hogy történt. Reggel még szemlét tartott, mereven álltak és mozogtak a tégla alakú csapatok, kardok villantak a napfényben, és mint valami óriási, kék katonasapka feszült a mező fölött az ég komor, változatlan harangja. Aztán vonatba ült, kígyózva futottak Pétervár felé a tág kocsik. Az egyik állomáson kiszállt reggelizni. A vonat előtt ott állt Akim Akimics, vagy száz példányban, letérdelt, és homlokával érintette a földet. Jó reggelt, Akim Akimics, mondta ő, és Akim Akimics rajongva felelt, jó reggelt, atyuska. Aztán valami küldöttséget fogadott. Aztán leveleket írt alá. És öt óra felé megjelent kocsijában ez a Gucskov és még néhányan... Ennek most három órája, és az imént közölték vele, hogy őt Romanov Miklósnak hívják, és egyelőre további intézkedésig be fogják zárni az ajtót.

Lássuk csak, hogy történt. A dolog, úgy látszik, nem a szemlén kezdődött, hanem már valamivel előbb. Talán már otthon, Pétervárott vagy még előbb, mikor ő még kicsike volt. Vagy talán már az ő apja és nagyapja rontotta el a dolgot, csináltak valamit, amit nem fontoltak meg eléggé, nem is értették jól, csak csinálták - és most neki, Miklósnak, egy óra alatt meg kell érteni és el kell intézni valamit, amit azok pár száz éven keresztül nem értettek és nem intéztek el. Meg kell értenie, mégpedig azonnal nem mintha változtatni tudna ezzel valamit, hanem azért, mert különben, úgy érzi, valami összezavarodik és valami megáll odabent, a homloka mögött - és ez még ennél is rosszabb volna, ennél, hogy itt ül, és már nem atyuska, hanem egy vásott kisfiú megint, akire rácsukták az ajtót.

Lássuk csak, hogy történt. Pár száz éven keresztül Akim Akimics és az ő nagyapja és apja meg ő, mindannyian, akik már a bölcsőben atyuskák voltak, olyan természetes és elválaszthatatlan viszonyban voltak egymással, mint egy embernek a kezei meg a lábai a fejével. A fej parancsolt a lábnak és a kéznek, és láb és kéz nem kérdezte meg a fejet, hova küldesz engem, és miért tegyem ezt és ezt, jó lesz-e ez nekem. Amit atyuska mondott és a kormány, azt Akim Akimics nem azért tette, mert belátta, hogy így kell tennie - hanem mert atyuska mondta és a kormány - Akim Akimics szemében ez a dolog olyan természetes rendje volt, mint az, hogy a földön járni kell, a vízben meg úszni, mivel ez másképpen nem lehet. Hogy atyuskának és a kormánynak engedelmeskednie kell, ez Akim Akimics számára olyan természeti törvény volt, mint az, hogy az eleresztett kőnek le kell esnie a földre. Hogy atyuska és a kormány okosabb és bölcsebb nála, Akim Akimicsnél, és jobban tudja, hogyan kell országot vezetni és csinálni, hogy mi az ország és állam és hogy mit jelentenek az emberek és emberi életek - hogy mindezt atyuska és a kormány tudta legjobban, ez Akim Akimics számára olyan bizonyosság volt, mint az, hogy a búzamag jobban tudja nálunk, mikor kell kicsíráznia és kibújnia a földből - mint az, hogy a halál jobban tudja, mikor kell eljönnie értünk, minálunk jobban. És ha atyuska azt mondta, hogy most meg kell halni, ez olyan volt, mintha a halál maga mondaná, akivel pedig vitázni nem lehet, mert ő a bölcsesség.