© Csoma-Lőrincz Tamara, 2024

© Eleven Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Ofra Dóra

Szerkesztő: Török Tünde

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2024

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-03-2

Első fejezet

A Hádész-applikáció egy fagyos hétfő reggelen landolt a telefonomon. Egy olyan 20E buszon zötykölődtem a suli felé, amelynek a múzeumban lett volna a helye. Az utastérben dögletes gázolajszag terjengett, és a mellettem ülő nő a rengeteg bevásárlószatyrával szabályosan nekipréselt az ablaknak. Ráadásul közben még ő adott ki felháborodott hangokat. A többi utas sem volt jobb: egy járókeretes bácsi néhány sorral előrébb egyre hangosabban magyarázott, közben terjedelmes alkoholfelhő lebegett körülötte. Eltűnődtem rajta, hogy a gázolajszaggal vegyítve nem fog-e felrobbantani minket.

– Felháborító, hogy már reggel hétkor tele van az utastér suhancokkal! – rázta az öklét. – Nehogy azt higgyék, hogy az kifogás, hogy iskolába mennek! Az én időmben a seregben hajnali négykor volt ébresztő, és aki nem volt elég fürge, azt bizony alaposan eltángálták! Ráadásul a reggeli csak száraz kenyér volt, nem pizza meg hamburger – a pizzát jó alaposan megnyomott z-vel ejtette –, mint ennek a sok nyüzüge nyámnyilának…

Nyolcadik óta ezzel a busszal jártam suliba, szóval fel sem vettem a kárálást, egy idő után háttérzajjá tompult. Azt sokkal cikibbnek éreztem, hogy rezegni kezdett a mobilom a hátsó zsebemben. Elég kellemetlen érzés volt, úgyhogy megpróbáltam kihalászni. A mellettem ülő nőtől be is gyűjtöttem érte egy lenéző pillantást.

A Hádész-applikáció letöltése sikeres.

Ajjaj! Az sohasem jó hír, ha a beleegyezésed nélkül letöltődik egy applikáció a telefonodra. Nem számítottam egy infózseninek, de ennyi azért még nekem is megvolt. Az értesítésben látszott az app ikonja is: egy éjfekete bundájú, háromfejű kutya, amelynek valamennyi szájából vér csöpögött. Pfuj!

Megnyitás nélkül törölni akartam, de az app mintha önálló életre kelt volna: a kutya egyszer csak megmozdult, eltátotta a pofáját, és akkorát üvöltött, hogy ijedtemben majdnem elejtettem a telefont. Körbenéztem. Vártam, hogy valamelyik utas kiakadjon a ricsaj miatt, de senki sem törődött velem: a legtöbben a mobiljukba vagy egy könyvbe temetkeztek.

– Elnézést… – motyogtam a biztonság kedvéért, mire a mellettem ülő, bevásárlószatyros nő értetlenül nézett rám.

Tuti biztos, hogy nem nyúltam az ikonhoz, az applikáció mégis betöltött. Ennyit arról, hogy megnyitás nélkül törlöm.

A képernyő elsötétült, azután egy vulkán jelent meg rajta, és a kráteréből sistergő lávafolyam indult útnak, majd a következő feliratot rajzolta ki:

Üdvözlünk az Alvilágban!

Jó vicc.

A vulkán eltűnt, és megjelent az app főoldala. Egy elég para barlangot ábrázolt, a földbe vájt üregekben elsőre úgy tűnt, hogy köd gomolyog, de ahogy közelebb hajoltam és alaposabban megnéztem, rájöttem, hogy kavargó lelkeket látok. A grafikus mindegyiknek egyedi arcot rajzolt. Hű, nem semmi munka lehetett!

Újabb felirat jelent meg, ezúttal nem lávából, hanem szürkésfehér ködből formázott betűkkel.

Tájékoztatunk, hogy uralkodásod az Alvilágban ma reggel 7 óra 47 perckor vette kezdetét, és hatszáz év múlva fog véget érni. A kedvező nyugdíjbiztosítási lehetőségekért kattints a trón ikonjával előhívható Személyes menüpontra. Tájékoztatunk továbbá, hogy a fent említett időponttal minden, az uralkodással járó hatalom, képesség, vagyon és kötelezettség visszavonhatatlanul átszállt rád. A kötelezettségek be nem tartásával járó szankciókért lásd az apró betűs részt. Ha megtalálod. Halálos katasztrófákban gazdag uralkodást kíván: az Alvilág.

– Na persze… – motyogtam, mire a bevásárlószatyros nő egy felháborodott horkantással felpattant mellőlem, és lekászálódott a buszról. Most vettem csak észre, hogy nekem is le kellene szállnom. Felnyaláboltam a táskám, és a mobilommal a kezemben leugrottam a buszról. Pusztító hideg és metsző hóesés csapott arcon. Be akartam rohanni a suli kapuján, de megláttam egy nőt, aki egy babakocsival próbált leszállni a buszról, viszont az egyik kerék elakadt valamiben.

Zsebre vágtam a mobilt, és odaléptem hozzá.

– Segíthetek?

– Ó… igen, köszi. Már épp kezdtem kétségbeesni.

Megemeltem a kocsi elejét. Jó nehéz volt, és láttam rá némi esélyt, hogy odafagy hozzá a kezem. A benne ülő kissrác menő matrózruhát viselt kiskacsás sapkával, és olyan arcot vágott, mint aki épp most ette degeszre magát.

– Még egyszer köszönöm – mosolygott rám a nő, miután a babakocsi biztonságosan landolt a járdán. – A legtöbb fiatal srác nem ilyen jó fej.

Na! Legalább egy kicsit helyreállítottam a renoménkat.

Besétáltam az iskolaudvarra, és újra elővettem a mobilt. Megpróbáltam törölni az appot, de még kilépni sem tudtam belőle, mindenáron végig akart vezetni valami tutorial pályán. Hosszan lenyomtam a teló kikapcsoló gombját, de semmi sem történt.

Az aulában kellemes meleg és a sulirádióból bömböltetett Jingle Bells csapott meg. Továbbra is a mobilomat bámulva szlalomoztam át a többi diák, a szegény gyerekeknek összekészített cipősdobozok meg a karácsonyfa között, melyet múlt héten a tesitanár ütögetett be (ferdén) a talpba. Az app egyszerre tűnt ártalmatlannak – valamiféle hogyan-irányítsd-az-Alvilágot játéknak, amihez hasonlókra az osztálytársaim minden hónapban elszórták a zsebpénzüket – és valami nagyon-nagyon veszélyesnek. Mégis milyen kártevő az, ami nem engedi kikapcsolni a telefont?

Kövér, sötétvörös vércsepp hullott a képernyőre. Azután még egy.

Ó, basszus! Lefékeztem. Egy csapat lány majdnem belém rohant hátulról, de az utolsó pillanatban nevetgélve kikerültek. Az orromhoz kaptam, amiből most már szabályosan ömlött a vér. Ez most komoly? A héten ez a harmadik orrvérzésem, az előző ráadásul összekente az ingemet. A szorongás öklömnyivé préselte a gyomromat. Otthon nem lesznek elragadtatva, ha megint tönkreteszem a ruhámat.

Berohantam a legközelebbi fiúvécébe, a csap fölé hajoltam, és elborzadva figyeltem, ahogy a vérem vörösre festi a porcelánt. Legalább a pólóm megúszta… Ez volt az első jó dolog, ami ma történt. Meg akartam nyitni a csapot, de a kezem túl síkos volt, megcsúszott a fémen, és bevertem a csuklóm a porcelánkagyló szélébe. Mint egy villámcsapás, úgy cikázott át a fájdalom a testemen. Kibírtam hangos káromkodás nélkül, de azért cifrákat gondoltam mindenkiről, aki így hirtelen az eszembe jutott.

Össze kell szednem magam, ennél sokkal durvább kínokat is átéltem már. Megnyitottam a csapot. Muszáj rendbe szednem magam, mielőtt becsöngetnek – irodalomról nem késhetek, az a legfontosabb felvételi tárgyam.

Zubogni kezdett a víz. Megkönnyebbülten felsóhajtottam – valószínűleg azért, mert akkor még nem tudtam, hogy tíz percig kell majd szorítanom az orrnyergemet ahhoz, hogy elálljon a vérzés. Mire végeztem és megtöröltem az arcom a kétes tisztaságú (és már reggel áporodott szagú) iskolai törölközőben, a csengő fülsértően berregni kezdett.

Kirontottam a folyosóra. Hármasával vettem a lépcsőfokokat az emeletre, de mire beértem a terembe, Krisztina tanárnő már a naplót lapozgatta, felelők után kutatva. Ő volt ezen a helyen az egyetlen üdítő látvány: mindig színes, általában virágos ruhákat hordott, melyekből kilátszott a sportos lába. A haját elegáns kontyba tűzte, és akkora tudással rendelkezett az ókori kultúrák területén, mintha egy egész könyvtár lenne a fejében. Első ránézésre kedvesnek tűnt, de ez csak addig tartott, amíg valakinek súlyos irodalmi tévedés nem hagyta el a száját – az egész suliban ő buktatta meg a legtöbb embert. Szerintem igazából rühellte ezt a sok idiótát, akiket tanítania kellett, és meg is tudtam érteni: a legtöbben azt hitték, hogy a Kalevala egy nemi betegség.

– Meg is van a mai felelőnk – intett oda magához.

Úgy éreztem, mintha egy vödör jeges vizet zúdítottak volna a nyakamba. Ma reggel még át akartam olvasni az anyagot, de aztán a Hádész-app meg az orrvérzés elterelte a figyelmemet. Krisztina tanárnő mosolygott, miközben odavonszoltam magam a tábla elé, de azért mindketten tudtuk, hogy ez a büntetésem a késésért.

– Mára az volt a feladatotok – kezdte –, hogy olvassatok el egy szabadon választott Kosztolányi-novellát. Melyikről szeretnél beszélni?

– A Feriről.

– Szokatlan választás.

– Tavaly nyáron nyelvvizsgáztam angolból. Minden este rászántam egy órát arra, hogy angolra fordított magyar szépirodalmat olvassak. Ez a novella hagyta bennem a legmélyebb nyomot.

Stréber, formálta némán a szót Marci, az ügyeletes barom az osztályban. Vajon a lányokat miért nem zavarja soha, hogy aki udvarol nekik, annak a fejében sötétebb van, mint az alagsorban áramszünet idején?

– Parancsolj, mindannyian rád figyelünk – intett a tanárnő.

Nagy levegőt vettem, és megpróbáltam a lehető legösszeszedettebben beszélni a Feriről: először elhelyeztem Kosztolányi életművében, aztán ismertettem a cselekményét, és végül vitába szálltam azzal az irodalomtörténeti érveléssel, hogy a történet középpontjában a gyűlölet áll.

– Wilcsek úr haragudott Ferire, amiért az folyton az ablaka alatt focizott a többi kamasszal, és reggeltől estig hangoskodott, de nem gyűlölte őt. Soha egy ujjal sem ért hozzá – mondtam. Ha valaki, én aztán tudtam, hogy miről beszélek. – Szerintem ez a novella inkább a szeretetről szól. Arról, hogy néha későn ébredsz rá, hogy ki az, akit szeretsz, és akihez ragaszkodsz. Sokszor egy véletlenszerű esemény, valami váratlan kell hozzá, mint a novellában a vihar, amely megbetegítette Ferit.

Krisztina tanárnő bólintott, és beírt valamit a naplóba.

– Értékelem, ha valakinek vannak önálló gondolatai. Vagy bármilyenek – sandított oda Marcira, aki erre megpróbálkozott egy magabiztos, csábos mosollyal, de semmilyen hatást nem sikerült kiváltania. – Ötöst kapsz. Klasszika-filológiára szeretnél jelentkezni, ugye?

– Igen – bólintottam.

– Mi a tököm az a klasszika-filológia? – kérdezte Marci a padtársától, szerencsétlenségére olyan hangosan, hogy a tanárnő is meghallotta.

– Lehetőség arra, hogy tanulmányozd az ókori nyelveket és kultúrát – felelte Krisztina tanárnő. – Elmélyedhetsz többek között az ógörög vallás, az irodalom és a filozófia vizeiben, és teljesülhet az a régi vágyad, hogy eredeti nyelven olvasd Homéroszt.

Marcinak volt annyi esze, hogy felismerte, ha gúnyolják, úgyhogy innentől kezdve befogta a száját.

– Nem hiszem, hogy különösebb problémáid lennének a felvételivel – fordult vissza hozzám a tanárnő. – Neked ott a helyed. Még nem is sejted, hogy mennyire.

Megkönnyebbülten vágódtam le a helyemre. Úgy tűnt, a pocsék reggel után kezdtek jól alakulni a dolgaim, már csak az appot kellett valahogyan eltüntetni a telefonomról. Ezzel viszont kénytelen voltam megvárni a szünetet: nem akartam megkockáztatni az ötös mellé egy szaktanárit is.

Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg kicsengettek. A többiek kitódultak a folyosóra, és olyan hangosan, nyerítve röhögtek meg üvöltöttek, hogy igazán megértettem Wilcseket a gyilkos indulataiért. A csajok bekapcsolták az elnyűtt, régi tévét, zenecsatornára állították, és táncolni kezdtek, közben Marci felé rebegtetve a szempillájukat.

A pad alatt elővettem a telefont, és ingerülten nyomkodni kezdtem a bezárás gombot, de a Hádész-app nem volt hajlandó eltűnni a képernyőről.

Kilépés megtagadva – előbb nézze végig a tutorialt!

Kilépés megtagadva – előbb nézze végig a tutorialt!

Kilépés megtagadva – előbb nézze végig a tutorialt!

Végül nem maradt más ötletem, és elindítottam a nyamvadt tutorialt. Az app csilingelő hangot adott ki – esküszöm, olyan volt, mintha nevetne, mintha örülne annak, hogy sikerült behúznia a csőbe.

A tutorial röviden összefoglalta a játék célját: a görög mitológián alapuló Alvilágot kell menedzselni úgy, hogy a holt lelkek elszállásolásától kezdve a (most éppen elég ramaty állapotban lévő) költségvetésig minden simán menjen. Esküszöm, ha nem lett volna gyanús, hogy magától települt a telefonomra, ez lett volna a kedvenc játékom. Mindenféle mitológia érdekelt, és azt elég hamar leszűrtem, hogy az app készítői komoly tudással rendelkeznek. A menüpontoktól kezdve a grafikáig minden annyira pontos volt, hogy arra kezdtem gyanakodni, a vezető tervezőjük is klasszika-filológiát tanult.

A tutorial először a kezdő oldal funkcióit vette végig. A középen elhelyezett számláló megmutatta, hány lélek tartózkodik összesen az Alvilágban (4 567 289 348). A számok elég gyorsan pörögtek – még soha nem gondoltam bele, milyen sokan halnak meg minden egyes percben a világ különböző tájain. Nem volt túl jó érzés látni, mennyien vannak. Azzal próbáltam meg elhessegetni a kellemetlen, gyomorszorító érzést, hogy egyáltalán nem biztos, hogy az app készítői ezt az adatot is pontosan tudják. Elvégre nincs olyan statisztika, hogy összesen hány ember halt meg valaha… Vagy mégis?

A tutorial szerencsére továbbugrott a következő pontra.

Elíziumba kerültek ma: 1278

Tartaroszba kerültek ma: 766

Ítéletre várnak: 29 455

Az Elízium gyakorlatilag a Mennyország megfelelője volt, csak valami vicces kedvű görög isten helyileg az Alvilágba tette. Tartaroszba ellenben a legmegátalkodottabb gonosztevők és azok a halhatatlan mitológiai lények kerültek, akik olyan rettenetes pusztítást végeztek a földön, hogy az istenek jobbnak látták örökre bezárni őket.

Az app egyből továbbugrott a Tartarosz menüpontra.

„Válogatott, személyre szabott kínzást biztosítunk évezredes tapasztalatok alapján.”

Jesszus, mint egy wellnesshotel ajánlója. Ehhez mennyire kell már betegnek lenni? És itt még nem volt vége: utána jött a dicsőséglista a legveszélyesebb mitológiai alakokról, akiket sikerült a Tartaroszba zárni. Köztük voltak például a titánok, a gyerekgyilkos Médea és a folyton viszályt szító Erisz – sőt még élő közvetítést is lehetett róluk nézni, de ez annyi mobilnetet fogyasztott, hogy inkább el sem indítottam.

A lányok kizökkentettek az olvasásból: már nem a zenecsatorna klipjeire táncoltak, hanem versenyt visítottak, mert a fiúk elvették a távkapcsolót, és összevissza kezdtek kapcsolgatni. Felvillant egy focimeccs, egy golfverseny és végül a híradó, ahol egy karót nyelt hírolvasó arról beszélt, hogy ha így folytatjuk, idén télen befagy a Duna.

A következő menüpont az Alvilág Kézikönyve volt (alcím: Rövid útmutató az uralkodáshoz 36 489 oldalon). A kézikönyv egy részletes térképet is tartalmazott, amelyen apró szövegbuborékok magyarázták el, mi micsoda a birodalomban – többek között bemutatták mind az öt lustán kígyózó, fekete folyót és az emberi csontokból kirakott trónszéket.

Még egy menüponttal később az Alvilág időjárását állíthattam be – a tutorial nem engedett tovább, amíg ki nem választottam egyet a lehetőségek közül. Ha már nekünk idefent fagyoskodnunk kell, odalentre a hóvihart választottam, orkánerejű széllökésekkel.

Egy értesítés villant fel hatalmas, vörös betűkkel:

36 új lélek érkezése várható – buszbaleset

Megjelent egy folyó is, rajta emberekkel zsúfolásig megtelt, ütött-kopott csónak. Egy görnyedt, csuklyás alak evezett, pontosabban próbált evezni, de a körülötte gomolygó hóförgeteg eléggé megnehezítette a dolgát. A lelkekhez hasonlóan a csónak utasait is aprólékosan kidolgozták. A többségük tizenéves volt, de ült közöttük egy negyvenesnek tűnő nő is, bolyhos, rózsaszín pulcsiban és elég megviselt arccal.

– Megszakítjuk adásunkat – mondta a tévében a karót nyelt hírolvasó. – Tragédia történt az M5-ös autópályán. Egy iskolabusz kiránduló gyerekeket vitt haza Szegedre, amikor súlyos balesetet szenvedtek. A mentés jelenleg is zajlik. Tudósítónk a helyszínre tart, amint megérkezik, bővebb információval szolgálunk. Egyelőre annyit tudni, hogy több személyautó és egy kamion is érintett a balesetben.

Visszafordultam a telefonom képernyőjéhez: a révész éppen az öklét rázta, mert a csónak megakadt egy nagyobb jégtáblában.

– Kollégánk, Szatmári Bence megérkezett a helyszínre, ahonnan élőben fog tudósítani. A következő képsorok a nyugalom megzavarására alkalmasak lehetnek, kérjük, csak erős idegzetű nézőink tartsanak velünk. Bence, mit lehet tudni a sérültekről?

Egy bőrig ázott, krétafehérre sápadt srác bukkant fel, alig tűnt idősebbnek nálam. Mögötte betonszürke autópálya és füstölgő roncsok.

– Nos, egyelőre csak halottakat tudtak kiemelni a tűzoltók, egészen elképesztő a pusztítás. Közben sorra érkeznek a helyszínre a gyerekek szülei, akiket a rendőrök próbálnak távol tartani a roncsoktól, hogy a mentők zavartalanul végezhessék a munkájukat. – Mögötte kiabálás támadt, és a kamera azonnal abba az irányba fordult. – Lehet, hogy végre találtak egy túlélőt? Megpróbálok közelebb menni… A testalkata alapján felnőtt lehet… – A képernyőn csak annyi látszott, hogy két mentős kiemel valakit a roncsok közül, de teljesen eltakarták a testet. Eltelt némi idő, mialatt a riporter a nyakát nyújtogatta. – Most kaptam az információt, hogy a gyerekek osztályfőnökét találták meg. Sajnos ő is elhunyt. A neve Szekszárdi Amanda, és két gyermek várja otthon… Vagyis várta.

Az egyik mentős oldalra húzódott, és megláttam a földön fekvő nőt. A levegő bennragadt a tüdőmben, sem kifújni, sem újat belélegezni nem tudtam.

A nő a negyvenes éveiben járhatott. Még élettelen arcán is látszott, hogy megviselt, valószínűleg túl sokat dolgozik. Rózsaszín, bolyhos pulóvert viselt, amely az egyik karján végigszakadt.

Lenéztem a telefonomra. Kharón alvilági folyón ringatózó csónakjában egy pontosan ugyanilyen nő ült, pontosan ugyanilyen bolyhos pulcsiban. Próbaképpen hozzáérintettem az ujjam, mire megjelent egy bolhabetűs felirat a feje felett:

Szekszárdi Amanda

Második fejezet

– Ember, mondom, hogy ez a Candy Rush!

Marci úgy nézett rám, mintha megőrültem volna. Újra meg újra az orra alá dugtam a telómat, és még én is éreztem, mennyire gáz, ahogy összefüggéstelenül magyarázok hozzá:

– Ez az applikáció irányítja az alvilágot! Nyisd már ki a szemedet, nem igaz, hogy nem látod… Az előbb a tévében meghalt egy nő, és aztán a képernyőmön ült a csónakban…

– Haver, szerintem ne szedjél több serkentőt a tanuláshoz – veregette meg a vállamat Marci együttérzéssel. – Ha csak négy egész kilenc az átlagod, azt túléled, de a bogyókat nem biztos. A halottak tutira nem csónakáznak. Mondjuk tavaly a Balatonon anyámék nyaralójában én is azt hittem, hogy egy kacsa pulóvert horgol… az ilyet ki kell aludni – bólogatott bölcsen.

– Nem érted, hogy mindenki, aki meghalt a buszbalesetben, most itt van a képernyőmön?! – kiabáltam, és az arcába toltam a telefonom. – Nézd meg!!!

Lepillantott a mobilomra.

– Ez még mindig a Candy Rush – mondta. – A második pályán vagy. Ha gondolod, mutatok néhány trükköt.

Ekkor végre leesett.

– Te tényleg a Candy Rusht látod? – bámultam rá.

– Igen.

Pedig határozottan a Hádész-app volt megnyitva. Soha nem is telepítenék egy olyan szemetet, mint a Candy Rush. Az csak arra jó, hogy pusztuljanak az agysejtek, és általában olyanok használják, akiknek amúgy is kevés van.

– Értem – bólintottam lassan. Pedig nem értettem.

Marci kirohant a folyosóra, hogy őrjöngve focizzon, amíg össze nem törnek valamit, én meg lezuttyantam a székemre. Tompa bénultságot éreztem, mintha a véremnek már nem lett volna elég ereje hozzá, hogy végigfolyjon az ereimen.

Na jó… nézzük a tényeket. Ha csak egy hajszál választ el az őrülettől, akkor ez mindig jó módszer. Asszem.

Első számú tény: Szekszárdi Amanda haláláról előbb értesültem a Hádész-appból, mint a tévéből, pedig élő közvetítésben emelték ki a roncsok közül. Ez kétféleképpen lehetséges: vagy nem is volt élő a műsor, vagy… vagy az app előbb tudta, hogy a lelke megérkezett a holtak birodalmába, mint a mentősök. Az előbbi egy röhejes összeesküvés-elméletnek hangzott – a bérházban a fölöttünk lakó Sanyi bácsi szokott ilyeneket terjeszteni, de mindig éltem a gyanúperrel, hogy igazából az a baja, hogy soha nem látogatják meg az unokái. A második lehetőség viszont azt jelenti, hogy az Alvilág tényleg létezik, és az applikáció igazi… Vagyis ma reggel óta uralkodó vagyok. Ez még röhejesebben hangzott, mint az összeesküvés-elmélet. És egy kicsit ijesztőnek…

Na jó. NAGYON ijesztőnek.

Meg akartam szabadulni az applikációtól. Most azonnal. Egy percig sem bírtam tovább, hogy ott villog a képernyőn a fenyegető tutorial felirat, vissza akartam kapni a régi életemet, a régi valóságot, amelyben olyan problémákkal kell foglalkoznom, hogy lesz-e kollégiumi szállásom az egyetemen… Fénysebességgel végignyomkodtam a tutorial hátralévő részét, el se olvastam a szövegeket, csak leokéztam mindent, és amikor nagy sokára a végére értem, rákattintottam az applikáció eltávolítása gombra.

Benntartottam a lélegzetemet. Biztos voltam benne, hogy megint ki fog találni valamit, ami miatt nem lehet eltávolítani a telefonról…

…de az ikon eltűnt.

Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. Vége, ennyi volt. Részvétem Szekszárdi Amanda családjának, de én a magam részéről soha többé nem akarok még csak gondolni sem rá.

Világéletemben utáltam a matekot, a következő órát mégis napsugaras jókedvvel ültem végig; jó volt visszatérni a normális, hétköznapi, mitológiamentes élethez. Ebédnél is az volt a legnagyobb problémám, hogy iszonyú lassan araszoltam előre a sorban, a tömény olajszag meg közben beitta magát a bőrömbe. A zöldséglevesből kilöttyent egy kicsi, ahogy a konyhás néni átnyújtotta, de ez sem tudott megzavarni. Miután a grízes tésztát is megkaptam, elhúztam a legtávolabbi üres asztalhoz.

Valaki mellém csúsztatta a tálcáját. Már hallucinálok is? Vagy most komolyan mellém akar ülni valaki? Az elmúlt négy évben erre nem volt példa.

Egy piszkosszőke hajú, idegesnek tűnő srác állt mellettem a világ legcikibb pólójában, amely egy izomagyú kentaurt ábrázolt, meg egy rakás ájuldozó csajt, akik, úgy tűnt, rajonganak érte. Végignéztem a srácon, aztán megint a kentauron. Hát, volt egy kis különbség, de lehet, hogy ez neki nem tűnt fel.

– Ember, a hóvihart minek kellett? – förmedt rám, és kérdés nélkül letelepedett az asztalomhoz.

– Hogy tessék?

– A hóvihart! – ismételte meg, ezúttal egy kicsit lassabban és hangosabban, mintha a hallásommal lenne gond. – Befagyott a Holtak Folyója a csónakkal a közepén, amelyben Kharón az új lelkeket szállította. Amikor eljöttem, Kharón az evezővel ütötte a jeget, és azzal fenyegetőzött, hogy felmond!

Jeges rémület folyt végig a tarkómon. Ez valami tréfa? Nem, ahhoz túlságosan egybecseng az applikációval…, amitől egy boldog, csodálatos órán keresztül azt hittem, hogy végleg megszabadultam.

A srác felsóhajtott, és beledöfte a villáját a gyümölcskocsonyája közepébe.

Na várjunk! Ilyen étel nincs is a mai menüben.

– Azt honnan szerezted? – böktem a kocsonyára.

– Alvilági menza. Jó lenne, ha annak a keretösszegét nem csökkentenéd, mert kábé a kaja az egyetlen motiváció, amiért még bejárok dolgozni – ismét színpadiasan felsóhajtott. – Na jó, essünk túl rajta! A nevem Mortimer, és én vagyok az Alvilág intézője, így nekem jutott a feladat, hogy tájékoztassalak róla: amit az applikációban látsz, az a valóság. Ma reggel, valamivel nyolc óra előtt tényleg te lettél az Alvilág teljhatalmú ura. Az új uralkodók az első üzenetet általában nem szokták komolyan venni, menekülni kezdenek, őrültnek nyilvánítják őket meg hasonlók, ami egyrészt felesleges, mert az Alvilág elől nem lehet elfutni, másrészt káoszhoz vezet, mert nincs, aki irányítsa a holtak birodalmát.

Én is komoly kísértést éreztem, hogy menekülőre fogjam. A villa reszketett a kezemben, és grízdarabok potyogtak róla mindenfelé. A legvalószínűbbnek az tűnt, hogy megőrültem…, vagy valaki egy nagyon-nagyon beteg tréfát űz velem. Reménykedtem benne, hogy az utóbbiról van szó.

– Tudom, hogy ez így egyszerre sok – mondta Mortimer –, és csak annyit kérek, hogy vedd komolyan az üzenetet és mindent, amit az applikációban látsz. És kapcsold ki a hóvihart! Ez nem játék, mostantól lelkek millióiért felelsz, az istenek közötti törékeny békéről nem is beszélve – felém bökött a villájára felszúrt, remegő kocsonyával. – Ne szórakozz az időjárással, se semmi mással! Ja, és ne pánikolj be, amikor megnyílik az első kapu!

– Az első mi? – kérdeztem.

Néhány tizedikes diák hangos röhögéssel elvonult mellettünk.

Mortimer a szájába tömte a kocsonyát, így csak torzítva hallottam a választ.

– Amin keresztül közlekedünk. A sötétség hamarosan eljön érted. – Kivillant valami rózsaszín a szájából, talán egy eperdarab. Pfuj! – Na, akkor ezt megbeszéltük. Kikapcsolod végre a hóvihart?

– Semmit nem tudok kikapcsolni. Letöröltem az appot… Kész, vége, már nincs a telefonomon.

– Azért én ellenőrizném a helyedben.

Lecsaptam a villát, és elővettem a telefont… Mortimernek igaza volt. A háromfejű kutyát ábrázoló ikon ott villogott a képernyőn. A szemétláda újra feltelepítette magát. Lehet, hogy szervizbe kéne vinnem, hátha ott tudnak valamit csinálni vele… De hogy magyarázom el nekik a problémámat anélkül, hogy dilisnek néznének?

– Akkor kikapcsolod?

– Mit? – kérdeztem zavartan.

– A HÓVIHART!

– Ha megteszem, akkor végre békén hagysz? Eltűnsz?

Mortimer motyogott valamit a méltatlan munkahelyi bánásmódról.

– Nem bánom, eltűnök. Csak csináld vissza az időjárást!

Néhány kattintással átállítottam a hóesést huszonnyolc fokra és napsütésre. Ezzel még Kharónnak is elégedettnek kell lennie.

A tizedikesek, akik az előbb elmentek mellettünk, röhögve rám kezdtek mutogatni.

– Hé, te kihez beszélsz? – kiáltotta egy pattanásos, nálam vagy egy fejjel nagyobb srác. – Bekattantál?

Ránéztem, és egy pillanat alatt felmértem a tompa tekintetét meg a bárgyú vigyorát. Máskor szó nélkül el tudtam volna menni a beszólásai mellett (ha a kedvenc hobbid az olvasás, és klasszika-filológia szakra akarsz jelentkezni, akkor az ilyesmihez gyorsan hozzászoksz), de most valami elpattant bennem. Pusztán annyit kértem az univerzumtól, hogy nyugodtan meg tudjam enni a grízes tésztámat. És mit felelt erre az univerzum? Azt, hogy HAHAHA! Azt te csak hiszed, hogy majd békésen ebédelgetsz.

Felemelkedtem a székemről. Remegtem a felgyülemlett feszültségtől. Fogalmam sem volt róla, hogy mit akarok csinálni, de abban biztos voltam, hogy ezt nem bírom tovább. Tettem egy lépést a pattanásos felé, de valami megállított. Az ételeket kondérokban tárolták a pult mögött, és az ebédlőnek azt a részét nagy üveglapokkal zárták el az asztaloktól. Az üveg egy kicsit foltos volt, de így is visszatükröződött benne az arcom. Ugyanígy a tizedikeseké is.

Mortimer viszont nem látszott.

Visszafordultam az asztalunk felé. A szék, ahol az Alvilág állítólagos intézője az imént még békésen eszegette a kocsonyáját, most üresen állt. Betartotta az ígéretét: eltűnt. Egyszerűen köddé vált, a tálcájával együtt.

– Na, mi van? – röhögött a pattanásos. – Most komolyan, kivel dumáltál? Egy láthatatlan csajjal?

Hátrálni kezdtem.

Már nem voltam dühös, inkább rémült.

Lehet, hogy tényleg hallucinálok, és csak én láttam Mortimert?

Mi lesz így velem?

Megfordultam, és kirohantam az ebédlőből. Még hallottam, ahogy a pattanásos meg a haverjai felröhögnek.

Harmadik fejezet

Az egész lakást a sülő hús és az olaj szaga lengte be. Ledobtam a cipőmet a művirágok mellé, amelyeken ujjnyi vastag por gyűlt össze, és megpróbáltam észrevétlenül belopózni a szobámba. Az ebédlőben történtek után semmi másra nem vágytam, csak magányra, és arra, hogy az életben ne kelljen többet emberekkel találkoznom. Sem pedig gondolkodnom. Kétségbeesetten próbáltam elterelni a gondolataimat a Hádész-appról és Mortimerről, de nem igazán sikerült.

Apám a szobám ajtajának dőlve, karba font kézzel várt, és ha a szagából nem is lett volna egyértelmű, a véreres szeméből azonnal tudtam, hogy ivott.

– Mi van, már köszönni sem tudsz? – mordult rám enyhén kásás hangon.

– Csak nem akartalak zavarni titeket – motyogtam.

Már majdnem olyan erős vagy, mint ő, szólt egy tétova hang a fejemben.

Ja, a majdnem azt jelenti, hogy feltörli velem a padlót.

– Sajnálom – mondtam hangosan.

Az apám ellökte magát az ajtófélfától. Még az irodai ingében volt, a haja beletapadt az izzadt homlokába, és éreztem körülötte azt az agresszív vibrálást, amiből már kisebb koromban is mindig tudtam, hogy menekülni kell, mert találni akar magának egy áldozatot.

Az egyik ujjával megbökte a mellkasom. Hátratántorodtam. Kényszerítettem magam, hogy ne nézzek a konyha felé – azt már megtanultam, hogy az anyám ilyenkor nem jön.

– Ezért neveltünk fel? – sziszegte apám az arcomba. – Hogy egy ilyen tiszteletlen takony legyél? Hogy szégyent hozz ránk?

– Én… nem vettem észre, hogy már itthon vagy – védekeztem, de amint kimondtam, tudtam, hogy óriási hibát követtem el. Többször is hazaküldték már azzal a figyelmeztetéssel, hogy „nem megfelelő módon jelent meg a munkahelyén”, ami azt jelentette, hogy már reggel bűzlött a piától. Ha délután háromkor itthon van, valószínűleg ma is ez történt.

– Hazug kis gennyláda vagy – homlokán kidagadt egy ér. – Ismerem az ilyet. Itthon is mindig azt képzelted, hogy azt csinálsz, amit akarsz… Pedig hálásnak kéne lenned, amiért etetünk. Nélkülünk egy hét alatt éhen döglenél. – Megragadta a tarkómat, és olyan közel húzott magához, hogy az arcunk szinte összeért. Megpróbáltam visszatartani a lélegzetemet.

A szorítása erősödött. Megrándult az arcom. Láttam, hogy észrevette, még el is vigyorodott.

– Itthon én vagyok a góré. Világos?

Utáltam magam érte, de bólintottam. Túl élénken éltek bennem azok az alkalmak, amikor ellentmondtam neki, és vagy addig csavarta hátra a karomat, amíg ordítottam a fájdalomtól, vagy akkora pofont kaptam, hogy a földre estem. Egyszer, talán elsős lehettem, amikor még belém is rúgott. Nem a fájdalom volt a legrosszabb, hanem hogy tudtam, éreztem, hogy egyáltalán nem fogta vissza magát, akkorát rúgott, amekkora csak telt tőle. Anyám akkor sikoltozni kezdett, de az apám rászólt, hogy fogja be a száját, ő pedig befogta.

– Többet nem fordul elő, ígérem – motyogtam.

A szeme összeszűkült, mintha azt gyanítaná, hogy hazudok.

– Húzzál be a szobádba! – elengedett, de azért még taszított egyet a vállamon. – Vacsoráig ne lássalak!

Ahogy becsuktam magam mögött az ajtót, reszketni kezdtem. Leejtettem a táskám a szőnyegre, és leültem mellé. Remegő kezemet bámultam, és megpróbáltam arra gondolni, hogy már csak néhány hónap van hátra az érettségiig, utána pedig felvételizhetek egy kollégiumba. Soha többé nem kell hazajönnöm.

Az a néhány hónap rengeteg időnek tűnt, de nem tudtam jobbat. Nincsenek barátaim, akikhez mehetnék. Nincsenek rokonaim. Nincs a világon olyan otthon, ahol szívesen látnának. Úgyhogy bármekkora szívás, ki kell bírnom ezt az időt. A jó hír viszont az, hogy ha tizenhét évet lehúztam itt, ez a pár hónap is menni fog.

Lefeküdtem az ágyra, és egy ideig a kopár falat néztem. Sehol egy kép vagy egy emlék. Kiskorom óta ügyeltem rá, hogy ne legyen semmim, ami elvehető, ami elpusztítható – ez egyike volt azon kevés eszköznek, amivel meg tudtam védeni magam.

Valaki halkan kopogott. Anyám elcsigázott, őszülő hajjal keretezett arca jelent meg az ajtórésben.

– Alex, elfogyott a tejföl. Megtennéd, hogy lemész a boltba?

– Persze – felkászálódtam az ágyról. Anya a kezembe nyomott egy bankjegyet, ami valamivel több pénz volt, mint ami a tejfölre kellett.

– Vegyél magadnak valamit – mondta, és megsimogatta a hajamat.

– Rendben.

Látszott rajta, hogy még mondani akar valamit.

– Te vagy a legrendesebb fiú a világon – szólalt meg végül. – Nagyon jó szíved van… Büszke vagyok rád.

Megsimogatta az arcomat. Elég ciki lett volna, ha elbőgöm magam, úgyhogy inkább kimenekültem a lépcsőházba. A linóleum kilyukadt és helyenként felpöndörödött. A lift úgy rázkódott és recsegett-ropogott, mintha bármelyik pillanatban széteshetne – őszintén szólva, most annyira nem bántam volna, ha ez tényleg megtörténik. Egyszerű lett volna. Zuhanás, egyetlen pillanatig tartó fájdalom, és mindennek vége.

Megráztam a fejem. Össze kell szednem magamat. Nem lehetek olyan gyenge, hogy az utolsó néhány hónapban adom fel. Hamarosan kiszabadulok innen. Végig tudom csinálni, csak annyi a dolgom, hogy mindig az előttem álló feladatra koncentrálok, nem pedig arra, hogy még milyen messze a cél. Felhúztam a pulcsim cipzárját; mostanra besötétedett odakint, és biztosan hideg van. Nem hoztam magammal esernyőt, úgyhogy csak remélni tudtam, hogy nem zuhog.

Leértem a földszintre, de a lift számlálója nem állt meg a nullánál. Tovább haladt: mínusz egy, mínusz kettő…

Na, várjunk… Ebben a házban nincs mínusz első emelet. Semmilyen mínusz emelet nincs!

Egyre gyorsabban ment lefelé, már szinte zuhantam, és a lift fülsértően csikorgott. A mennyezetről szikrák pattogtak. Elveszítettem az egyensúlyomat, és a földre estem, a könyököm fájdalmasan csattant a linóleumon.

Füst szaga tolult az orromba. Köhögni kezdtem.

Nyugalom, Alex, ne pánikolj!

Valahogy sikerült megragadnom a tükör alatt futó korlátot, felhúztam magam a földről, és megnyomtam a vészjelzőt. Egy piros X jelent meg rajta. Nem működik? Ez most komoly?!

Ilyen az én formám.

A lift még mindig lefelé száguldott, a számláló szerint most jártunk a mínusz harminckettedik emeleten. A lámpa villogni kezdett, aztán egyszer csak elaludt. Sűrű, füstszagú sötétség ölelt körül.

Na, most már pánikolhatsz.

Lejjebb húztam a kabátom cipzárját, lerángattam magamról a sálamat és az arcom elé szorítottam, hogy legalább valamennyire megvédjen a füsttől. Próbáltam aprókat és lassan lélegezni, hogy csillapítsam a szívem veszett dübörgését.

A lift egy hatalmas döccenéssel megállt, a számláló szerint a mínusz ötvenedik emeleten. A korábbi rázkódás és nyikorgás után egyszerre kísérteties csend lett, majd lassan kinyílt az ajtó, és a sötétben kékes derengés tűnt fel.

Egész testemben reszkettem a hidegtől meg a félelemtől. A liftből döngölt földre léptem ki, és hunyorogva próbáltam meg kivenni, hogy hol vagyok. Tudomásom szerint a háznak nem volt pincéje, de ez a hely nem is úgy nézett ki, mint egy pince. Annál valami sokkal hatalmasabb volt. Körben szédítően magas sziklafalak húzódtak, a levegő jeges volt ugyan, de kristálytiszta, és előrébb apró víztócsákat pillantottam meg. Felettük sűrű köd kavargott, és a ködnek arca volt, nem is egy, hanem többtucatnyi különböző arca. Hátrébb, a tócsák mögött egy lépcsősor indult, de a sötétben nem tudtam kivenni, hová vezet. Az egész valahogy ismerősnek tűnt. Hamar rájöttem, hogy honnan: a Hádész-applikációból…

Még jó, hogy a Mortimerrel való találkozás után kikapcsoltam a hóvihart.

Ez nem lehet a valóság. Furcsa nesz hallatszott oldalról, mintha valamit vonszolnának a földön. Odakaptam a fejem, és még éppen megpillantottam egy hatalmas, nyálkás, sötétlila csápot, amely behúzódott a sötétség mélyére.

Vajon mekkora lehet az állat, amelyhez ez a csáp tartozik?

Hátrálni kezdtem, vissza a lifthez. Nem akartam itt lenni. Ez a hely nem lehet igazi. Sokkal valószínűbb, hogy megőrültem. A végén mégis az apámnak lesz igaza, és tényleg selejtes vagyok.

Visszaléptem a liftbe, és csapkodni kezdtem az ajtózáró gombot. Gyerünk, mi lesz már! Tűnjenek el a sziklák, a tavak, a csápok és minden, ami nem tartozik ide… GYERÜNK MÁR!

Az ajtó őrjítő lassúsággal záródni kezdett. A füst mostanra kiszellőzött, és a lámpa, bár gyengén, de újra világított. Összeszorítottam a szemhéjam, és magamban azt ismételgettem, hogy még minden helyre jöhet. Visszakerülhetek a valóságba.

A lift emelkedni kezdett. Amikor végre ki mertem nyitni a szemem, már majdnem a földszinten voltunk. Halk döccenéssel álltunk meg, az ajtó surrogva kinyílt, és én ott álltam egy teljesen hétköznapi lépcsőházban. Egy idős néni éppen kinyitotta a postaládáját, a kulcsok zörögtek a kezében.

Most jutott csak eszembe, hogy tejfölt kell vennem a vacsorához. Próbáltam minden erőmmel erre koncentrálni, és elfelejteni, amit láttam. A legjobban a lépcsősor képétől igyekeztem szabadulni, időközben ugyanis rájöttem, hogy hová vezet.

Egy emberi csontokból épített trónhoz. Hádész trónjához.