John Grisham

Egy kanál vízben

Fordította: Wertheimer Gábor

John Grisham

Egy kanál vízben

Három kisregény

Geopen Könyvkiadó

2024

A mű eredeti címe:

Sparring Partners by John Grisham

Copyright © 2022 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2024

{{watermark}}

Hazatérés

1.

Hétfő délután volt, az a jellegzetes februári hétfő délután: nyirkos, szeles, komor. A bíróság nem ülésezett. A telefon nem csöngött az irodában. A kisstílű bűnözők és más potenciális ügyfelek a dolgaikat intézték másutt, és eszükbe sem jutott ügyvédet fogadni. Ha ilyenkor betéved valaki, akkor nagy valószínűséggel olyan férfi vagy nő az illető, aki még alig-alig tért magához a hétvégi túlköltekezés okozta sokkból, és a kifizetetlen hitelkártya-adósságok ügyében szeretne jogi tanácsokat kérni.

Jake az emeleti irodájában, az íróasztalánál ült, és a hetek, sőt hónapok óta hanyagolt papírmunkával bajlódott, de nem nagyon haladt vele. Mivel a következő néhány napban nem kellett megjelennie a bíróságon, éppen a megfelelő alkalom kínálkozott, hogy behozza a lemaradását, és a döglött aktákkal foglalkozzon. Olyan ügyek ezek, amelyeket az ügyvédek egy-két évvel korábban, ki tudja, miért, elvállalnak, ám mostanra már szeretnének megszabadulni tőlük. A kisvárosi ügyvédi praxis vitathatatlan előnye – különösképpen akkor, ha a szóban forgó ügyvéd szülővárosáról van szó –, hogy mindenki ismeri az ügyvéd úr nevét, és hát ugye, pontosan ez is volt a cél. Minden ügyvédnek fontos, hogy kedveljék, hogy jó híre legyen. Azt akarja, hogy ha bajba kerül a szomszédja, hozzá forduljon. A hátrány az, hogy az ügyek unalmasak, és keveset hoznak a konyhára. De nem lehet nemet mondani. A pletyka kíméletlen és kegyetlen: annak az ügyvédnek, aki hátat fordít a barátainak, meg vannak számlálva a napjai.

A telefon csörgése zökkentette ki a merengésből.

– Jake, itt van egy pár, beszélni akarnak veled – mondta Alicia, a jelenlegi részmunkaidős titkárnője.

Egy pár. Házasok, de már nem szeretnének házasok lenni. Egy újabb rosszul fizető válóperes ügy. Jake az asztali naptárjára pillantott, bár pontosan tudta, hogy nincs semmi arra a napra.

– Időpontra jöttek? – kérdezte, de pusztán azért, hogy emlékeztesse Aliciát: alkalmi ügyfelek miatt nem is illene zavarnia.

– Nem. De kedves emberek, és azt mondják, nagyon sürgős az ügy. Állítják, hogy csak néhány perc az egész, és nem fognak elmenni.

Jake nem állhatta, hogy a saját irodájában erőszakoskodnak vele. Ha sűrűbb lett volna a napja, nem enged, és megszabadul tőlük.

– Ránézésre van pénzük? – A válasz ilyenkor mindig nem.

– Ami azt illeti, nagyon tehetősnek tűnnek.

Tehetősnek? Ford megyében. Na, ez aztán érdekes!

Alicia folytatta:

– Memphisből jöttek, átutazóban vannak, és azt mondják, nagyon fontos ügy. De ezt már tudod.

– Van valami ötleted, miről lehet szó?

– Nincs.

Hát, bizonyosan nem válóper, ha Memphisben élnek. Jake gondolatban végigfutott a lehetőségek listáján: a nagyi végrendelete, valami régi családi birtokkal összefüggő jogi problémák, esetleg a gyerek kábítószeres ügybe keveredett az Ole Miss egyetem környékén. Jake, mivel unatkozott, meg mocorgott is benne egy kis kíváncsiság, és szüksége volt valami ürügyre, hogy ne a papírmunkával kelljen foglalkoznia, azt kérdezte:

– Azt mondtad nekik, hogy nagyon el vagyok foglalva, mert éppen konferenciabeszélgetést folytatok vagy tíz másik ügyvéddel?

– Nem.

– Azt mondtad, hogy az oxfordi szövetségi bíróságra kell mennem, és a legjobb esetben is csak néhány percem van?

– Nem.

– Azt mondtad, hogy mindjárt érkezik valaki előre megbeszélt időpontra?

– Nem, Jake. A vak is látja, hogy a ház kong az ürességtől. És a telefonok sem csöngenek.

– Hol vagy?

– A konyhában, ezért tudok beszélni.

– Jól van. Főzz kávét, és kísérd be őket a tárgyalóba. Tíz perc múlva lemegyek.

2.

Jake először azt vette észre, hogy mennyire le vannak sülve. Nyilvánvalóan valami napos vidéken járhattak. Februárban Clantonban senkinek sem napbarnított a bőre. A második dolog, amire felfigyelt, az asszony frizurája volt: divatos, kicsit őszes, és nyilvánvalóan nagyon sok pénzbe került. Feltűnt neki az úriember elegáns zakója is. Mindketten jól öltözöttek és ápoltak voltak, még csak nem is hasonlítottak az alkalmi kuncsaftokra.

Kezet ráztak, Jake megtudta a nevüket. Gene és Kathy Roupp Memphisből. Az ötvenes éveik végén jártak, kedves embereknek tűntek, magabiztos mosolyuk kiválóan karbantartott fogsort villantott fel. Jake minden további nélkül el tudta képzelni őket egy floridai golfpályán.

– Mit tehetek önökért? – kérdezte.

Gene válaszolt, miután ismét rávillantotta a mosolyát.

– Sajnos az a helyzet, hogy nem potenciális ügyfelek vagyunk.

Jake műmosollyal nyugtázta, erőltetett lazasággal vállat vont, mintha azt akarná mondani: Ki a fenét érdekel? Hol van az a hülye ügyvéd, aki azt akarja, hogy megfizessék az idejét? Ad nekik tíz percet és egy-egy csésze kávét, mielőtt udvariasan a kijárathoz kíséri őket.

– Egy hónapig Costa Ricán voltunk, most jöttünk vissza. Az egyik kedvenc helyünk. Járt már ott?

– Nem, de mindenkitől azt hallom, hogy csodás. – Semmi ilyesmit nem hallott, de hát mi mást mondhatott volna? Soha nem vallaná be, hogy harmincnyolc éve alatt csak egyetlenegyszer hagyta el az Amerikai Egyesült Államokat. A külföldi utazás csak valami homályos álomnak tűnt.

– Imádunk ott lenni, az maga a paradicsom. Gyönyörű tengerpart, gyönyörű hegyek és esőerdők, finom ételek. Néhány barátunknak háza is van ott, az ingatlan nagyon olcsó. Az emberek kedvesek, tanultak, majdnem mindenki beszél angolul.

Jake nem nagyon kedvelte az utazásokról folyó efféle csevegéseket, hiszen ő maga nem járt jóformán sehol. A helyi orvosok voltak a legrosszabbak: állandóan azzal dicsekedtek, hogy éppen milyen menő nyaralóhelyen költötték a pénzüket.

Kathy is szerette volna hozzátenni a magáét:

– Hihetetlen élmény ott golfozni – állította. – Nagyon sok mesés golfpálya van.

Jake nem golfozott, mert nem volt tagja a Clantoni Country Clubnak. Túl sok orvos, törtető senki meg persze réges-régen megalapozott vagyonnal bíró gazdag ember vásárolt klubtagságot.

Mosolyogva bólintott, várta, hogy valamelyikük folytassa. Egy retikülből, amit ő nem látott, az asszony előkapott egy félkilós, csillogó kávésdobozt.

– Egy apró kis ajándék. San Pedro Select, a kedvencünk. Hihetetlen, milyen finom. Egy ládányit hoztunk belőle – mondta, miközben átnyújtotta.

Jake elfogadta, mert udvarias akart lenni. A pénzhiánnyal küszködő ügyfelektől kapott már görögdinnyét, friss vadhúst, tűzifát, autóalkatrészeket – a munkájáért cserébe annyi mindent adtak már neki, hogy nem is emlékezett mindenre. A legjobb ügyvéd barátja, Harry Rex Vonner munkáját egyszer egy John Deere fűnyíróval fizették meg, bár a masina elég hamar elromlott. Egy másik, már nem praktizáló ügyvéd szexuális szolgáltatásokat kapott az ügyfelétől, akinek a válóperét intézte. Miután veszített, az illető ügyfél etikai panaszt nyújtott be ellene, azt állította, hogy „minősíthetetlen színvonalú” ügyvédi munkát végzett.

Jake megcsodálta a dobozt, és megpróbálta elolvasni a spanyol szöveget. Észrevette, hogy Rouppék hozzá sem nyúltak a kávéhoz, és egy pillanatra elfogta az aggodalom, hogy afféle ínyencek, s az irodában főtt kávé nem felel meg az elvárásaiknak.

Gene így folytatta:

– Két hete az egyik kedvenc ökohotelünkben voltunk, fent a hegyekben, az esőerdő mélyén. Kicsi szálloda, csak harminc szoba van benne, és a kilátás hihetetlen.

Vajon hányszor használják még a „hihetetlen” szót?

– Egy alkalommal a teraszon reggeliztünk, és a pókmajmokat meg a törpepapagájokat figyeltük. Odajött a pincér, hogy töltsön kávét, nagyon barátságos volt, és…

– Nagyon barátságosak ott az emberek, és imádják az amerikaiakat – vágott közbe Kathy.

Miért is ne imádnák őket, nem igaz?

Gene bólintással nyugtázta a közbevetést.

– Szóba elegyedtünk vele, elmondta, hogy Jasonnak hívják, floridai, és húsz éve él ott. Ebédnél is ő szolgált ki minket, és akkor is beszélgettünk vele. Később is volt vele dolgunk, és mindig kellemesen csevegtünk. Az utolsó előtti napon megkért minket, hogy igyunk vele egy pohár pezsgőt. Egy ilyen fára épített, különleges helyen, tudja. Akkor persze nem dolgozott, és közölte velünk, hogy a vendégei vagyunk. Az hihetetlen, ahogy a nap lemegy a hegyek mögött, és remekül éreztük magunkat, amikor is Jason hirtelen nagyon elkomolyodott.

Gene a feleségére nézve elhallgatott. Az asszony készen állt a folytatásra:

– Azt mondta, hogy valami nagyon bizalmas dolgot kell megosztania velünk. A neve valójában nem Jason, és nem is floridai. Bocsánatot kért, amiért hazudott. Megmondta, hogy az igazi neve Mack Stafford, és idevalósi, a Mississippi állambéli Clantonba.

Jake nagyon igyekezett közönyös maradni, de ez lehetetlen vállalkozásnak bizonyult. Leesett állal, elkerekedett szemmel bámult.

A házaspár feszülten figyelte a reakcióját.

– Úgy hiszem, ismeri Mack Staffordot – szólalt meg Gene.

Jake kifújta a levegőt. Maga sem tudta, mit kellene mondania.

– A mindenségit neki – szólalt meg végül.

– Azt mondta, hogy maguk régi barátok – tette hozzá Gene.

Jake még mindig a szavakat kereste kábán:

– Hát, örülök, hogy életben van.

– Szóval akkor jól ismeri?

– Ó, igen, nagyon is jól.

3.

Három évvel korábban megrázta Clantont a botrányos hír: Mack Stafford, a város jól ismert ügyvédje becsavarodott, csődeljárást kért maga ellen, elvált a feleségétől, aztán az éjszaka közepén eltűnt, otthagyta a családját. Heteken át irtózatos sebességgel terjedtek a pletykák, és amikor ülepedni kezdett a por, úgy tűnt, hogy ez egyszer a szóbeszéd javarészt megalapozott volt.

Mack tizenhét éven keresztül végezte az ügyvédi kulimunkát, és Jake jól ismerte. Jóravaló ügyvéd volt, és a híre is egészen tűrhető. A város többi ügyvédjéhez hasonlóan az olyan ügyfelek mindennapos ügyeit intézte, akik az utcáról sétáltak be, és épphogy csak a felszínen tudott maradni. A felesége, Lisa a clantoni középiskola igazgatóhelyetteseként dolgozott, biztos fizetéssel. Az asszony édesapja a megye egyetlen betongyárának a tulajdonosa volt, és így a család a társadalmi ranglétra felső egyharmadához tartozott, de jóval lejjebb volt, mint az orvosok. Lisa egészen kedves, de sznobériára hajlamos nő volt, részben ez magyarázta, hogy Jake és Carla nem járt velük egy társaságba.

Miután Mack eltűnt, és nyilvánvalóvá vált, hogy tényleg nem hagyott semmilyen nyomot maga után, híre kélt, hogy némi kis pénzzel távozott, ami nem az övé. Lisa mindent megkapott a válóperben, de a házaspárnak majdnem annyi adóssága volt, mint amekkora vagyona. Mack minden aktáját, ügyfelét és saját jogi problémáit Harry Rexre hagyta, aki egyszer megsúgta Jake-nek, hogy készpénzt kapott a fáradozásaiért, és még azt is, hogy Mack adott valamennyi pénzt Lisának meg a két lányuknak. Lisának fogalma sem volt róla, honnan származik a pénz.

A tény, hogy ilyen sikeresen eltűnt, csak tovább tüzelte a spekulációkat: biztosan csinált valami rosszat, és a legvalószínűbb forgatókönyvnek az tűnt, hogy ellopta az ügyfelei pénzét. Minden ügyvéd kezeli az ügyfelek pénzét, még ha csak rövid ideig is, és ha egy ügyvéd azt akarja, hogy kizárják a kamarából, akkor annak az a leggyorsabb és leggyakoribb módja, hogy itt-ott lecsipeget egy kicsit ebből a pénzből. Számos legendás történet keringett, amelyekben az ügyvédek nem tudtak ellenállni a kísértésnek, és hatalmas pénzeket vágtak zsebre: vagyonkezelői alapokat tüntettek el, gyámsági számlákat pucoltak ki, peren kívüli egyezségből befolyt összegeket vándoroltattak saját magukhoz. Többnyire egy ideig bujkálni próbáltak, de végül mindegyiket elkapták, bevonták az ügyvédi engedélyüket, majd rács mögé dugták őket.

De Macket nem kapták el, és senki sem hallott felőle. Múltak a hónapok, és Jake egyszer sörözés közben megkérdezte Harry Rextől, tud-e valamit Mackről. De a barátja az égvilágon semmit sem tudott róla, és a legenda egyre csak terebélyesedett a helybéli ügyvédek körében. Mack bámulatos produkciót hajtott végre. Maga mögött hagyott egy boldogtalan házasságot, és valamelyik tengerparton sütteti a hasát, miközben rumot kortyolgat. Vagy legalábbis így képzelték a hátramaradt ügyvédek.

4.

– Olyan érzésünk volt, hogy valami rosszat csinált itt – mondta Kathy –, de ő maga nem beszélt ilyesmiről. Csak arra tud gondolni az ember, hogy biztosan színes múltja lehetett, ha egy ilyen egzotikus helyen él, álnéven, satöbbi. De mint már említettem, nem sokat árult el nekünk.

– Miután hazajöttünk – vette át a szót Gene –, kutakodtunk kicsit, és találtunk néhány cikket a helyi újságokban, de lényegében csak általánosságokat. Válás, csődeljárás, illetve az a tény, hogy elment.

Kathy ránézett Jake-re:

– Megkérdezhetjük öntől, Mr. Brigance, hogy csinált-e valami rosszat Mack? Most bujkálnia kell?

Jake-nek esze ágában sem volt bizalmas beszélgetést folytatni ezekkel az idegenekkel, ezzel a két kedves emberrel, akiket valószínűleg soha többé nem fog látni. Igazság szerint maga sem tudta, hogy Mack elkövetett-e bűncselekményt.

Megkerülte a kérdést:

– Aligha. Az nem bűncselekmény, ha valaki elválik, aztán meg elköltözik a városból.

A válasz a legkevésbé sem volt kielégítő. Pillanatokig még ott lebegett a levegőben, aztán Gene közelebb hajolva azt kérdezte:

– Mi tettünk valami rosszat azzal, hogy beszéltünk vele?

– Természetesen nem.

– Bűnrészesség, bűnpártolás, nincs valami ilyesmi?

– Ugyan. Szóba sem jöhet. Ne aggódjanak.

Mindketten nagy levegőt vettek.

– A fontosabb kérdés viszont az – folytatta Jake –, hogy miért vannak most itt.

Mindentudó mosollyal néztek egymásra, majd Kathy a retiküljébe nyúlt. Előhúzott egy közepes méretű barna borítékot, amelyen nem volt sem írás, sem bélyegző. Átnyújtotta Jake-nek, aki némi gyanakvással vette át. A borítékot ragasztóval, ragasztószalaggal és tűzőkapoccsal is lezárták.

– Mack megkért bennünket – magyarázta Gene –, hogy jöjjünk el önhöz, és adjuk át az üdvözletét. És arra is megkért, hogy adjuk ezt át önnek. Fogalmunk sincs, mi van benne.

Kathy megint idegesnek tűnt.

– Ez, ugye, rendben van? Nem keveredtünk bele semmibe? – kérdezte.

– Természetesen nem. Soha nem tudja meg senki.

– Mack azt mondta, hogy önben meg lehet bízni.

– Így van. – Jake nem tudta, mi az, amit bizalommal kérnek tőle, de nem akarta nyugtalanítani őket.

Gene odanyújtott egy papírcetlit.

– A memphisi telefonszámunk. Mack azt kéri, hogy néhány napon belül hívjon fel bennünket, és egyszerűen csak mondjon annyit, hogy igen vagy nem. Csak ennyit. Igen vagy nem.

– Rendben. – Jake átvette a kis papírdarabot, majd letette a boríték és kávésdoboz mellé. Kathy végre ivott egy kortyot a kávéjából. Az arca nem árult el semmit.

Teljesítették a küldetést, és készen álltak az indulásra. Jake biztosította őket, hogy mindent szigorúan titokban tart, és senkinek sem beszél arról, hogy találkoztak. Kikísérte őket az épület előtti járdáig, aztán nézte, ahogy beszállnak a csillogó BMW szedánba, majd elhajtanak.

Aztán visszasietett a tárgyalóba, becsukta az ajtót, és felnyitotta a borítékot.

5.

A levelet egyszerű fehér papírra gépelték, amit háromba hajtottak, és belecsúsztattak egy kisebb borítékot is.

Ez állt benne:

Szia, Jake!

Mostanra megismerted a két legújabb barátomat, a memphisi Gene és Kathy Rouppot. Rendes emberek. A tárgyra térek. Beszélni akarok veled, méghozzá itt, Costa Ricán. Haza akarok menni, de nem tudom, lehetséges-e. Szükségem van a segítségedre. Azt kérem tőled és Carlától, hogy a jövő hónapban, a tavaszi szünet alatt gyertek ide egy rövid kis nyaralásra. Gondolom, Carla még mindig tanít, és ha jól tudom, március második hetében van a tavaszi szünet. Hat napot foglalok a Terra Lodge-ban, csodálatos ökoturista hely a hegyekben. Imádni fogjátok. Mellékeltem 1800 dollárt, ami bőven elég két jegyre Memphisből Costa Ricára, San Joséba, és vissza. Ott majd egy autó vár rátok és idehoz. Körülbelül háromórás út és gyönyörű. A szállást, az ételt, a túrákat mind én állom. Igazi álomnyaralás. Ha már itt vagytok, majd megkereslek benneteket, és beszélünk. Mostanság a diszkréció a specialitásom, úgyhogy megnyugtatlak: senki sem fogja megtudni, hogy találkoztunk. Minél kevesebbet beszéltek erről a nyaralásról, annál jobb. Tudom, hogy mennyire szeretnek fecsegni az emberek abban a szörnyű városban.

Jake, tedd meg, amit kérek. Nem fogod megbánni, ha másért nem, hát a felejthetetlen élmény miatt.

Lisa nincs jól. Nyugodtan beszélhetsz Harry Rexszel, de eskesd meg azt a pletykafészket, hogy csöndben marad.

Semmi olyat nem fogok tenni, ami veszélybe sodorna benneteket.

Gondold át. Néhány napon belül hívd fel Gene-t, és annyit mondj neki, hogy „Igen” vagy „Nem”.

Szükségem van rád, cimbora.

Mack

A kis borítékban volt egy brosúra is a Terra Lodge-ról.

6.

Hétfőnként minden kétséget kizáróan a legveszélyesebb hely Clanton belvárosában Harry Rex Vonner ügyvédi irodája volt. Mivel – jó okkal – a megye legkellemetlenebb válóperes ügyvédjének tartották, magához vonzotta az olyan ügyfeleket, akiknek volt akkora vagyonuk, amiért már érdemes harcolni. A hétfő több okból is csúcsidőnek számított: csúnya viselkedés szombat este, túl sok idő odahaza, lehet veszekedni bármin; de még szerepet játszhatott egy feszültséggel terhes vasárnapi ebéd is a rokonokkal. Megannyi időzített bomba ketyegett, majd robbant fel mindenfelé, és a háborúban álló, kimerült házastársak észt vesztve rohantak, hogy jogi tanácsokat kapjanak a lehető leghamarabb. Délre az ügyvédi iroda már-már olyan volt, mint egy puskaporos hordó. Megállás nélkül csörögtek a telefonok, és előzetes megbeszélés nélkül érkeztek a már pereskedő vagy még csak perre készülő ügyfelek. Az agyonhajszolt titkárnők megpróbálták fenntartani a rendet, miközben Harry Rex fel és alá masírozott dübörgő léptekkel, és ráförmedt mindenkire, akit látott, vagy pedig fedezékbe vonult a bunkerszerű irodájában. Hétfőnként nem számított ritkaságnak az sem, hogy egyszer csak felpattant az ajtaja, ő kirontott és utasított valakit, ügyfelet vagy mást, hogy nyomban tűnjön el az irodájából.

Mindig engedelmeskedtek neki, mert kiszámíthatatlan ember hírében állt. Ennek is jó oka volt. Néhány évvel korábban berohant hozzá az egyik titkárnője, hogy tudassa vele: most beszélt telefonon egy férjjel, aki a városba tart, méghozzá fegyverrel. Harry Rex szó nélkül odament a fegyverszekrényhez, majd az igencsak imponáló gyűjteményből kiválasztotta a kedvencét, a 12-es kaliberű Browning sörétes puskát. Amikor a férj leparkolta a kisteherautóját a bíróság épülete mellett, aztán elindult az ügyvédi iroda felé, Harry Rex megjelent a járdán, és megeresztett két lövést a levegőbe. A férj visszamenekült a kisteherautóhoz, és nyomban elhajtott. A lövések olyan zajt csaptak, mintha egy mozsárágyú dördült volna el. Az irodák és üzletek kiürültek, mindenki rohant, hogy megnézze, mi történt. Valaki rendőrt hívott. Mire Ozzie Walls seriff leparkolt az ügyvédi irodánál, már kisebb tömeg gyűlt össze a bíróság épülete előtti gyepen, biztonságos távolságban. Ozzie bement az irodába, és beszélt Harry Rexszel. Épeszű ember nem vitatja, hogy az utcán levegőbe lövöldözni, az bizony bűncselekmény, de abban a kultúrában, amelyben az alkotmány második kiegészítését mély tisztelet övezi, és minden járműben legalább két lőfegyver van, ritkán tartatják be a vonatkozó törvényeket. Harry Rex önvédelemre hivatkozott, és váltig állította, hogy legközelebb alacsonyabbra fog célozni.

Hétfőn, sötétedés után Jake csöndben átvágott a főtéren, elkerülte a bejárat körül gyülekező tömeget, befordult az egyik mellékutcába, majd bement az ügyvédi iroda hátsó bejáratán. Harry Rex az íróasztala mögött ült, ziláltan és gyűrötten, mint mindig. Nyakkendője meglazítva, az ingén ételfoltok, a haja mint egy szénaboglya. De azért mosolyogva nézett Jake-re.

– Hát te mi a csudát keresel itt? – érdeklődött.

– Le kell gurítanunk egy korsóval.

A megegyezés szerint valójában ez ezt jelentette: Beszélnünk kell a lehető leghamarabb, és szigorúan bizalmas az ügy. Harry Rex lehunyta a szemét és mély levegőt vett.

– Miről van szó? – kérdezte halkan.

– Mack Stafford.

Újabb mély levegő és hitetlenkedő arckifejezés.

– Nyolckor találkozzunk a Rivierában – mondta Jake.

Amikor hazaért, megölelgette, megcsókolgatta Carlát, miközben a felesége betette a vacsorára szánt csirkét a sütőbe. Jake ezután felsétált az emeletre. Hanna elmerült a leckeírásban. Jake átnézett Luke szobájába, és azt látta, hogy a kisfiú csöndben játszik az emeletes ágya alatt. Visszament a földszintre, a konyhába. Megkérte a feleségét, hogy üljön le vele az étkezőasztalhoz, aztán odaadta neki a levelet. Carla belefogott az olvasásba, közben a fejét csóválta, és festett körmével kocogtatta a fogait. Ez utóbbi régi szokása volt, és több mindent is jelenthetett.

– Jaj, micsoda egy alak.

– Én kedveltem Macket.

– Itt hagyta a feleségét meg a gyerekeit, és eltűnt. És nem lopott pénzt az ügyfeleitől?

– Ez a szóbeszéd. Három éve szívódott fel, de azt nem mondhatjuk, hogy elhagyta a feleségét. Elváltak. Lisa beteg?

– Ne viccelj már, Jake, legalább egy éve mellrákja van. Te is hallottad.

– Ezek szerint elfelejtettem. Annyi mindenki lesz rákos. Ha jól emlékszem, nem voltál odáig érte.

– Tényleg nem. – Carla ismét a levélre pillantott. – Nézd meg a krumplit.

Jake odasétált a tűzhelyhez, és megkeverte a sistergő krumplit. Töltött egy pohár vizet, aztán visszament az asztalhoz.

– Mit akar tőled? – kérdezte Carla. – Nem Harry Rex volt az ügyvédje?

– De, igen, és gondolom, még most is az. Talán arról van szó, hogy Harry Rex fél a repüléstől, és Mack tudja, hogy nem vállalkozna az útra. Semmi baj nincs azzal, ha odamegyünk. Már úgy értem, jogilag.

– Viccelsz.

– Miért viccelnék? Egy hét egy divatos üdülőhelyen a hegyekben, a költségeket nem mi álljuk.

– Szó se lehet róla.

– Ne csináld már, Carla. Évek óta nem nyaraltunk rendesen.

– Nem ültünk fel egy repülőre és nem repültünk el valahová. Ilyen értelemben nem nyaraltunk rendesen.

– Pontosan. Az életben egyszer adódik ilyen lehetőség.

– Szó sem lehet róla.

– De hát miért? Ennek a jóembernek segítségre van szüksége. Haza akar jönni, és ki tudja, talán szeretné elrendezni a dolgait a családjával. Nincs abban semmi rossz, ha odautazunk, és én találkozom vele. Mack rendes fickó.

– Van két lánya, akiket szó nélkül itt hagyott.

– Így igaz, és ez szörnyű. De lehet, hogy jóvá akarja tenni, amit csinált. Adjunk neki egy esélyt.

– Bujkálnia kell?

– Nem tudom. Ma este nyolckor találkozom Harry Rexszel, és lesz néhány kérdésem. Azt beszélték akkoriban, hogy zsebre vágott egy csomó pénzt, és úgy ment el, de arra nem emlékszem, hogy vádemelésről vagy ilyesmiről is szó esett volna. Csődeljárást kért, elvált, aztán felszívódott. A városban a legtöbb ügyvéd irigyelte. Én természetesen nem.

– Nyilván. Emlékszem a pletykákra. Hónapokig erről duruzsolt mindenki.

Jake átcsúsztatta a brosúrát az asztalon, Carla a kezébe vette.

7.

A Riviera egy ötvenes években épült, kicsi motel volt a város szélén. Két szárnyban sorakoztak egymás mellett a parányi szobák, és az a hír járta, hogy vannak olyanok is, amelyeket egy órára is ki lehet venni. Az ütött-kopott bárba ügyvédek, bankárok és üzletemberek jártak, hogy diszkrét megbeszéléseket folytassanak. Jake évek óta nem járt ott, és amikor belépett, néhányan alaposabban megnézték. Rámosolygott a csaposra, rendelt két csapolt sört, aztán odavitte a zenegép melletti egyik asztalhoz. Negyedórán keresztül iszogatott és várt. Harry Rex mindig késett, főleg akkor, ha italozásra jött. De odacsalni mindig könnyebb volt. Kivonszolni egy kocsmából viszont igazi kihívást jelentett. Nem alakultak jól a dolgok a harmadik feleségével, és szeretett minél többet távol lenni otthonról.

Negyed kilenc után öt perccel vánszorgott be a bárba, aztán rögtön megállt az egyik asztalnál, hogy váltson néhány szót az ott ülő három úriemberrel. Néha úgy tűnt, hogy mindenkit ismer.

Leroskadt a Jake-kel szembeni székre, felkapta a korsót, és majd’ a felét megitta annak, ami benne volt. Jake tudta, hogy nem ez az első söre aznap este. Az irodájában állt egy hűtőszekrény tele Bud Light sörrel, és miután elment az utolsó ügyfél is, mindig felpattintott egy dobozt.

– Már megint az én ügyfeleimre ácsingózol? – kérdezte.

– Eszembe sincs. Szerintem Mack nem keres új ügyvédet.

– Mondd el, mit tudsz.

– Mack lelépett, mikor is…? Három éve? Azóta hallottál róla?

– Nem, egy szót sem. Legutóbb akkor beszéltem Mackkel, amikor az irodámban ült és a válóperes papírokat nézegette. Mindent odaadott a nőnek, és még ötvenezer dollárt is. Benne van a megállapodásban. Nash volt a nő ügyvédje, és később azt mondta, a büdös életben nem volt ennyi pénzük. Nash beszélt Fredával, Mack titkárnőjével, akinek fogalma sem volt róla, honnan van az a pénz. Azt mondta, többnyire a havi számlákat is csak alig tudták kifizetni.

– Na és akkor honnan jött a pénz?

– Lassíts. – Harry Rex ivott egy újabb kortyot. – Meleg a sör. Mióta van itt?

– Akkor kértem, amikor pontosan megérkeztem a megbeszélt időpontban, vagyis nyolckor. Úgyhogy igen, már nem olyan hideg, mint volt.

Harry Rex feltápászkodott, odabattyogott a bárpulthoz, és rendelt még két csapolt sört. Miután letette a poharakat az asztalra, azt kérdezte:

– Szóval Mack felvette veled a kapcsolatot?

– Ja.

Jake elmesélte, hogy Gene és Kathy Roupp váratlan látogatást tett nála. Odaadta a levelet, Harry Rex lassan olvasni kezdte. Abbahagyta egy pillanatra az olvasást, és így szólt:

– Tudod, hogy Lisának mellrákja van. Nash hónapokkal ezelőtt mondta.

– Igen.

Jake ritkán bajlódott azzal, hogy utánajárjon a pletykáknak. Ott volt neki Harry Rex.

Miután végzett az olvasással, Harry Rex ivott még egy kortyot.

– Azon agyalok, hogy miért nem nekem ajánlotta fel ezt a nyaralást.

– Talán a repülés miatt.

– Igen, ráadásul elképzelni sem tudom, hogy bárhová is elmenjek egy hétre Millie-vel. Elfogadod az ajánlatot?

– Carla azt akarja, hogy nemet mondjak, de majd észhez tér. Nem lehet belőle bajunk, ugye?

– Én nem látok semmilyen problémát. Mack nem bujkál.

– De rémlik, hogy annak idején összehívták a vádesküdtszéket, és történt valami.

– Így van. Azt hittem, hogy meleg lesz a helyzet, amikor a kerületi ügyész elkezdett kérdezősködni. A francba, még az FBI is benézett hozzám néhányszor.

– Erről nem beszéltél.

– Jake, drága barátom, nagyon sok mindenről nem tudsz ám.

– Szóval honnan jött a pénz?

– Fogalmam sincs, tényleg. Mack mindig is próbálkozott, ügyeskedett, hogy összeszedjen valami pénzt, mert az ügyvédi praxisa kimúlt, és a feleségének nagyobb álmai voltak.

– És kifizetett téged?

– Jake fiam, engem mindig kifizetnek. Igen, Mack adott ötezer dollárt készpénzben. Nem kérdeztem semmit.

– És lefolytatták ellene a csődeljárást?

– Ahogy mondod. Azt is én intéztem. Nem volt nagy vagyona, pénze meg semmi. Jóformán semmije nem volt neki, legalábbis semmi olyan, amiről tudni lehetett. És a nő mindent megkapott. A bank elárverezte az irodáját. Egy hónappal azután, hogy elment, az FBI-osok szaglászni kezdtek, de nem jutottak semmire.

– Mit akartak?

– Ők maguk sem tudták. Nem volt semmi a kezükben, és senki sem panaszkodott. Valahogy meghallhatták a szóbeszédet, hogy Mack lopott pénzzel lépett le, de nem voltak tanúk. Azt gyanítottam, hogy csak a rend kedvéért, tessék-lássék végzik a dolgukat.

– Szóval nem volt vádemelés, nem adtak ki letartóztatási parancsot? Senki sem keresi Macket?

– Tudomásom szerint nem, és ugye, az nem kétséges, hogy én rengeteget tudok. Nem azt akarom mondani, hogy tutira megúszta. A válás miatt nem aggódnék. Úgy hallom, hogy a szegény nő haldoklik. Viszont ha Mack eldugott valami pénzt, akkor szóba jön a csődbűntett, és az gond lehet. Elképzelhető, hogy ebben az ügyben még mindig nyomoznak.

– Ki nyomozna utána?

– Hát ez az. Kit érdekel? A kamarából kizárták. El se hiszem, hogy vissza akar jönni. Most te vagy a soros.

Jake odasétált a bárpulthoz, majd két újabb sörrel jött vissza. Ivott egy kortyot, aztán elnevette magát.

– Legyél őszinte, Harry Rex, hányszor jutott eszedbe Mack, és hányszor álmodoztál róla, hogy összeszedsz mindent, aztán eltűnsz innen, és meg sem állsz a tengerpartig?

– Legalább ezerszer. A legutóbb a múlt héten gondoltam rá.

– Azt hiszem, mindannyian álmodoztunk már ilyesmiről, de azt elképzelni sem tudom, hogy otthagyjam Carlát és a gyerekeket.

– Neked van egy jóravaló asszonykád. Nálam más a helyzet.

– Na de miért akar visszajönni?

– Azért kell találkoznod vele, hogy megtudjuk. Menjetek el az álomnyaralásra, húzzatok el innen egy hétre. Mulassatok kicsit.

– Akkor semmi kockázatot nem látsz ebben?

– Egyáltalán nem. Senki sem figyel téged. Fogd a pénzét, vedd meg a jegyeket, és menjetek el Carlával a Costa Rica-i hegyekbe. Bárcsak én is mehetnék.

– Majd küldök képeslapot.

8.

Egy képeslap semmit sem árult volna el a Terra Lodge-ról. A Csendes-óceán fölé háromszáz méterre magasodó hegy oldalában állt. Carla és Jake a medence melletti nyugágyban, a kezükben itallal, elvarázsolva gyönyörködtek a kilátásban. Egyetlen felhő sem volt az égen, a tűző nap átmelengette összefagyott csontjaikat. Amikor eljöttek Memphisből, havas eső esett. Jake ekkor először töprengett el azon, vajon ki az a bolond, aki itt akarja hagyni ezt a paradicsomi helyet.

A bejelentkezés után a bungalójukhoz kísérték őket, összesen harminc volt belőlük. A buja, trópusi kert közepén álló, háromszobás épületet nádtető fedte, benne mindenhol légkondicionáló berendezések, bár egyáltalán nem tűntek szükségesnek; a kinti zuhany mellett kicsi medence. Ricardo, a legújabb barátjuk pillanatokon belül ott termett, hacsak hívták. A fürdőszoba ajtajára rögzített árjegyzék szerint a házikó hatszáz dollárba került éjszakánként.

– Nem tudom pontosan, Macknek mekkora befolyása lehet errefelé, de hogy valamennyi van neki, az biztos – állapította meg Jake.

– Hihetetlen ez a hely – mondta Carla, miközben alaposan megnézte a mély fürdőkádat, amelyben három ember is elfért volna. Az ingyen úttal kapcsolatos minden ellenállása abban a pillanatban megszűnt, amint meglátta az óceánt.

Ricardo elkísérte őket a medencéhez, hozott nekik italokat, elmondta, hogy a vacsorát hétkor szolgálják fel, és hozzátette: az asztaluktól olyan a kilátás, hogy sosem fogják elfelejteni a naplementéket. Az első ital után Jake beugrott a hatalmas medencébe, majd miután megmártózott a langyos, sós vízben, kikönyökölt a párkányzatra, és így gyönyörködött a csillogóan kék Csendes-óceánban.

A nászútjuk egy nagyon kevéske pénzből összehozott utazás volt a Karib-tengerhez tizenegy évvel korábban – Jake első és egyetlen külföldi útja. Carla szülei tehetősebbek voltak, így ő már utazott korábban is: egy hónapot töltött Európában egy egyetemista csoporttal. De a mostani élményhez foghatóban még sosem volt része.

Délután más vendégek is, mindannyian felnőttek, a medence köré gyűltek, hogy megnézzék a csodálatos naplementetét. A vacsorát a közelben lévő teraszon szolgálták fel: friss homár, hasonlóképpen friss, organikus zöldségekkel, amelyeket a szálloda saját, kicsi gazdaságában termesztettek. Vacsora után átsétáltak az üvegkupolás Sky Lounge-ba, ahol egy helyi együttes szolgáltatta zenére táncoltak.

Másnap sokáig aludtak, és majdnem lekéstek a bálnavadászhajóról, az átalakított, hatalmas vízi járműről, amelyen reggelizni, ebédelni és italozni is lehetett. A hajón, vakító napfényben töltötték a nap nagy részét, és bálnákat kerestek. A kapitány utóbb szabadkozott, amiért csak delfineket láttak.

Késő este, amikor már kimerülten feküdtek az ágyban, Carla végül feltette a nyilvánvaló kérdést:

– Na, Mackről semmi hír?

– Az égvilágon semmi. Egyelőre. De az az érzésem, hogy a közelben van.

A harmadik napot lóháton töltötték. A lovaglás nem tartozott Jake kedvenc foglalatosságai közé, de a csapat lelkes volt, és a túravezető remekül szórakoztatta őket. Megállás nélkül beszélt, miközben az egzotikus madarakat, pókmajmokat és virágokat mutogatta, amelyeket sehol máshol a világon nem lehet látni. Megálltak meleg vizű forrásoknál, vízeséseknél, és nagyon élvezték a háromfogásos ebédet, amelyet egy vulkán pereménél költöttek el, s amelyhez bort is kaptak. Kilencszáz méter magasan voltak, ahonnan még elképesztőbb kilátás nyílt a Csendes-óceánra.

A negyedik nap vadvízi evezéssel kezdődött, aztán délután már-már ijesztő kötélpályás kaland következett, amelyet finom trópusi gyümölcsökből és rumpuncsból álló kiváló uzsonna szakított meg a folyóparton. Estefelé, amikor már a vacsorához készülődtek, megszólalt a telefon. Jake odasántikált a készülékhez – a hatórás lovaglás után még mindig kicsit bizonytalanul lépkedett –, és felvette a kagylót.

Mack jelentkezett végre. Már majdnem elfeledkeztek róla.

– Szia, Jake, jó hallani a hangodat.

– A tiédet is. – Jake biccentett Carlának, aki elmosolyodott, aztán visszament a fürdőszobába.

– Remélem, csodásan érzitek magatokat.

– Csodásan bizony. Köszönjük a vendéglátást. Mit mondjak, nem rossz eltölteni itt egy hetet.

– Nagyon szívesen, Jake. Gondoltam, szívesen lazítotok egy kicsit holnap, úgyhogy programokat szerveztem nektek a wellnessfürdőben, Carla imádni fogja. Megoldható, hogy együtt ebédeljünk?

– Valószínűleg tudok időt szakítani rád.

– Remek. Ízlik az itteni étel?

– Hihetetlen. Azóta nem ettem ilyen finomat, hogy egy hete harcsát ebédeltem Claude vendéglőjében.

– Emlékszem Claude-ra. Hogy van mostanság?

– Ugyanúgy. Nem sok minden változott, Mack.

– Ebben biztos vagyok. A központi épülettől vezet egy gyalogút, ott majd látni fogod a Barillo-ösvény jelzését. Mész rajta úgy hét-nyolcszáz métert, lesz egy tábla, a Kura Grille. Az összes asztal a teraszon van, gyönyörű a kilátás, amit csak akarsz. Foglaltam egyet egy órára.

– Ott leszek.

– És azt szeretném, hogy Carla maradjon ki a beszélgetésünkből. Ugye, nem fog megharagudni ezért?

– Egy kicsit sem.

– Lesz dolga bőven, például ebéd a medence mellett.

– Csodásan fogja érezni magát.

– Jól van akkor. Már alig várom, hogy találkozzunk, Jake.

– Én is.

9.

Mack azt elfelejtette megemlíteni, hogy a Barillo-ösvény felfelé vezet. Néhány perc elteltével Jake úgy érezte, mintha hegyet mászna, és ami azt illeti, valóban hegyet mászott. Az egy kilométeres út inkább a háromszorosának tűnt, és kétszer is meg kellett állnia, hogy kifújja magát. Nagyon bosszantotta, hogy harmincnyolc évesen ilyen rossz a kondija. Hol vannak már a gimnáziumi évek, amikor a futballpályán süvített, mint a szél.

A kávézónál néhány biciklin kívül nem látott más járművet. Csurgott róla a víz, amikor odagyalogolt a bárpulthoz, majd onnan ki a teraszra. Mack már ott ült az egyik asztalnál, hatalmas, színes ernyő alatt. Kezet ráztak.

– Jól nézel ki – jegyezte meg Mack. A jellegzetes déli kiejtés már nem érződött olyan erősen a beszédén.

– Te is. – Jake nem volt biztos benne, hogy az utcán felismerte volna egykori kollégáját. Az immáron negyvenöt éves Mack itt-ott őszes haja hosszabb volt, ápolt szakálla pedig inkább szürkés, mint barna. Kerek, teknőckeretes szemüveget viselt, és elment volna jóképű egyetemi oktatónak. Soványabb volt, mint ahogy Jake emlékezett.

– Köszönjük az utat és a szíveslátást. Hihetetlen ez a hely.

– Először vagytok Costa Ricán?

– Igen. De remélem, nem utoljára.

– Bármikor örömmel vendégül látlak benneteket, Jake.

– Biztosan ismered a szálloda tulajdonosát.

– Én vagyok a tulajdonos. Pontosabban az egyik a háromból. Nagyon megy most errefelé az ökoturizmus, egy éve szálltam be.

– Tehát akkor valahol itt élsz?

– Hol itt, hol ott.

Az első kissé homályos válasz, az első a sok közül. Jake nem faggatózott.

– Hogy van a család? – érdeklődött Mack.

– A lehető legjobban. Carla még mindig tanít. Hanna harmadikos, nagyon gyorsan nő. Luke egyéves.

– Luke-ról még nem hallottam.

– Örökbe fogadtuk. Hosszú történet.

– Nekem is van néhány hosszú történetem.

– Ebben biztos voltam.

– Hiányoznak a lányaim. – Megjelent egy pincér, hogy megkérdezze, milyen italt hozhat. Jake nyitott lett volna bármire, mégis megkönnyebbülten fogadta, hogy Mack azt mondta: – Csak vizet kérünk. – Jake egyetértőn bólintott.

Miután a felszolgáló elment, Jake megkérdezte:

– Errefelé mi a neved? Biztos vagyok benne, hogy senki sem szólít Macknek.

– Több nevem is van, de itt Marco – felelte a férfi mosolyogva.

Jake ivott egy korty vizet, magyarázatra várt.

– Na jól van, Marco, mi a történeted? – vágott bele.

– Brazil vagyok néhány német felmenővel. Ezért nem nézek ki úgy, mint a helybéliek. Brazília déli részéről jöttem, ahol sok német él. Üzletember vagyok, Közép-Amerikában vannak érdekeltségeim mindenfelé. Sokat utazom.

– Milyen név van az útleveledben?

– Mármint melyik útlevelemben?

Jake elmosolyodott, majd ismét kortyolt egyet.

– Mack, nem fogok kutakodni, és felteszem, hogy csak annyit kell tudnom, amennyit hajlandó vagy elmondani nekem. Stimmel?

– Stimmel. Sok minden történt az elmúlt három évben, és az események többsége számodra teljesen érdektelen.

– Világos.

– Beszéltél Harry Rexszel?

– Persze. Megmutattam neki a leveledet. Beavattam.

– Hogy van az a kövér disznó?

– Ahogy mindig. De lehet, hogy kicsit még kellemetlenebb, még kiállhatatlanabb ember lett.

– Azt hittem, ez már nem lehetséges. Róla majd később beszélgessünk.

Visszatért a pincér, és Mack ráksalátát rendelt. Megvárta, amíg a felszolgáló elmegy, aztán a könyökére támaszkodva belekezdett:

– Mint tudod, az éjszaka közepén elmenekültem az országból. Az első megálló Belize volt, nagyjából egy évig éltem ott. Jól éreztem magam, az első három hónapban túl sokat ittam, nőket hajkurásztam és süttettem magam a tengerparton. De aztán elég lett ebből. Sokat horgásztam is, csonthal, tarpon, makréla. Állást szereztem, horgásztúra-vezető lettem, azt nagyon élveztem. Mindig óvatos voltam, feszülten figyeltem a turistákat, a vendégeket a szállóban, a horgászokat, nem bukkan-e fel valaki otthonról. Elképesztő, hogy mit meg nem hall az ember, ha nagyon fülel. Amikor délies kiejtés ütötte meg a fülemet, rögtön bekapcsolt a riasztó. Megnéztem a vendégkönyvet a szállóban, hogy lássam, kik érkeznek, és széles ívben elkerültem mindenkit, aki Mississippiből jött. Nem sok ilyen volt. A legtöbb horgász északkeletről repül ide. Nem hagyatkoztam feltevésekre, és arra jutottam, hogy biztonságban vagyok. Szakállat növesztettem, lebarnultam, megszabadultam tíz kilótól, és mindig sapkát vagy kalapot viseltem.

– Változott a kiejtésed.

– Változott bizony, de ez nem volt olyan könnyű. Több okból is sokat beszélek magamban, és állandóan gyakorlok. Nem ez a fontos, hanem az, hogy egyszer nagyon megijedtem, és úgy döntöttem, továbbállok Belize-ből.

– Mi történt?

– Egy este néhány idősebb fickó együtt vacsorázott a szállodában. A szomszédos hotelben szálltak meg, remekül érezték magukat. Mindannyian déliek voltak. Az egyiküket felismertem, kerületi bíró Biloxiból. A nagytiszteletű Harold Massey bíró úr. Volt szerencséd hozzá?

– Nem, de a nevét már hallottam. Kicsi állam a miénk.

– Az. Túl kicsi. A bárban történt, éppen egy lánynál próbálkoztam, nem messze az étterem teraszától. Találkozott a pillantásunk, és Massey alaposan megnézett. Mindig is úgy gondoltam, hogy Mississippiben a legtöbb ügyvéd és bíró ismeri a történetemet. A fickó végül felállt az asztaltól, hogy kimenjen a mosdóba, és elsétált mellettem. Úgy éreztem, hogy kicsit túl sokáig bámul rám. Megőriztem a hidegvéremet, de halálra rémültem. Gyorsan eltűntem a városból, aztán Belize-ből is. Panamába utaztam, ott maradtam néhány hónapra. Azt kell mondanom neked, Jake, nem olyan csodás úgy élni, hogy az embernek menekülnie kell.

– Honnan tudod, hogy Lisa beteg?

Mack elmosolyodott, vállat vont, aztán hátradőlt.

– Van egy informátorom, régi gimnáziumi barát, aki clantoni lányt vett feleségül. Tudod, a pletykák gyorsan terjednek.

– Harry Rex esküszik, hogy semmi kapcsolata nincs veled.

– Így igaz. Úgy gondoltam, hogy akik meg akarnak találni, esetleg az ügyvédemet figyelik. Eddig tényleg nem volt semmilyen kapcsolat közöttünk.

– Ki akarna megtalálni, Mack?

– Pontosan ezért vagy itt, Jake. Haza akarok menni, de nem kockáztathatom, hogy lekapcsolnak.

Megérkeztek a saláták méretes bambusztálakra terített zöld leveleken. Ettek néhány falatot, majd Jake azt kérdezte:

– Miért kerestél meg?

– Mert megbízom benned. A legtöbb egykori kollégáról nem mondhatom el ugyanezt. Hány ügyvéd van most Clantonban?

– Nem tudom. Harminc, negyven, talán több. Jönnek, mennek. Ellentétben a legtöbb várossal az államban, Clanton nem halódik. Azt sem állíthatom, hogy virágzik, de megvan.

– Amikor eljöttem, majdnem ötven ügyvéd volt, túl sok ahhoz, hogy bármelyikünk is normálisan meg tudjon élni. És azok közül, akiket ismertem, csak benned bíztam meg Harry Rexben.

– Mi vagyunk az elit, nem kérdés.

– Lucien él még?

– Ó, igen. Rendszeresen találkozom vele.

– Ki nem állhattam a vén nyavalyást.

– Akkor nyilvánvalóan a többséghez tartozol.

Jót nevettek Lucien kárára, és közben a pincér újratöltötte a poharaikat.

– Pontosan mi lenne a küldetésem? – kérdezte Jake.

– Nincs küldetés. Csak annyit szeretnék, hogy Harry Rexszel győződjetek meg róla, hogy senki sem fog várni rám, amikor visszamegyek. Mindenféle pletykákat hallottam különféle vádemelésekről.

– Amióta megkaptam a leveledet, nagyon sokat beszélgettem Harry Rexszel. Ő úgy tudja, hogy összeült a vádesküdtszék, foglalkoztak az ügyeddel, ha egyáltalán volt ügyed, de aztán nem lett belőle semmi. Egy hónappal később felbukkant az FBI, szaglásztak, beszéltek Harry Rexszel, aztán meg elmentek. Azóta eltelt több mint két év, és semmi.

Mack a homlokát ráncolva letette a villáját.

– Az FBI?

– Átnézték a válóper iratait, a te anyagaidat, már amennyi volt. A Lisának adott ötvenezer dollár némi gyanút keltett. A jelek szerint senki sem tudta, honnan van. Azt beszélték az emberek, hogy zsebre vágtál egy kis pénzt.

Jake elhallgatott, evett egy falatot. Eljött a tökéletes pillanat, hogy Mack eloszlassa azt az igencsak sűrű homályt, amely a történetének jó néhány részletét fedte. De Mack nem így tett, hanem azt kérdezte:

– Harry Rex szerint az FBI eltűnt a színről?

– Minden jel szerint igen. Nem mondanám, hogy bármi is különösebben aggasztja Harry Rexet, de a csődeljárás miatt gondok lehetnek. Úgy tűnik, hogy lett valahonnan némi pénzed, de ezt elmulasztottad jelezni.

Mack mintha elvesztette volna az étvágyát.

– És a válás?

– A per már jó ideje lezárult, és Harry Rex szerint Lisa aligha kezdene el újra háborúzni. A jelenlegi egészségi állapotában biztosan nem. De az kétségtelenül gondokat okozhat, hogy elrejtetted előle a vagyonod egy részét. Csak én beszélek, Marco.

– Én meg feszülten figyelek, Jake. Alaposan megemésztek minden szót. Amióta eljöttem, nincs olyan nap, hogy ne azon rágódnék órákon keresztül, mit hagytam ott. Megpróbálok minden lehetséges forgatókönyvet elképzelni, amelyekben valakik a nyomomra akarnak bukkanni.

– Harry Rexnek az a meggyőződése, hogy senki sem keres.

– Na és neked mi a véleményed?

– Engem azért fizetnek, hogy megmondjam a véleményemet, Mack, de nem vagyok az ügyvéded. Nem akarok belekeveredni az ügybe, de azért sokat segítene, ha ismerném a tényeket. Továbbítok mindent Harry Rexnek, természetesen nagyon diszkréten.

Mack néhány centivel arrébb tolta a tányérját, aztán összekulcsolta a kezét az asztalon. Közönyös tekintettel, minden gyanakvás nélkül körbepillantott. Így szólt lehalkított hangon:

– Négy ügyem volt, négy ügyfél, mindannyian fatelepi munkások, és mindannyian egy ugyanolyan típusú láncfűrész miatt sérültek meg. Az egyikük elvesztette a fél szemét, a másik a bal kezét, a harmadik néhány ujját, a negyediknek csak egy nagy forradás lett a homlokán. Először azt hittem, hogy a láncfékkel van baj. A perek ígéretesnek tűntek, de aztán valahogy nem lett belőlük semmi. Blöffel próbáltam rábírni a gyártót, hogy egyezzünk meg peren kívül, de hiába. Egy idő után nem érdekelt az egész, és az aktákon csak gyűlt a por. Tudod, hogy van ez, döglött akták. Múltak a hónapok, az évek. Aztán egy csodálatos napon jött egy telefon New Yorkból, egy nagy ügyvédi irodából hívtak, az a neve, hogy Durban & Lang. Az ügyfelük, egy svájci vállalat csöndben meg akart egyezni, szerették volna letudni ezt az ügyet. Százezer dollár ügyenként, plusz a védelem ügyvédi költsége. Félmilla, Jake, szinte csettintésre. Mintha egy álom lett volna. Mivel nem nyújtottam be keresetet, a bíróságon semmi nyoma nem volt az ügynek, csak az irodámban meg a New York-i irodában. Óriási volt a kísértés, hogyan is tudtam volna ellenállni? A házasságunknak vége volt, valójában már jó ideje, és hirtelen minden a helyére került. Úgy tűnt, itt a tökéletes alkalom a tökéletes bűntényhez. Zsebre vágom a pénzt, elválok, aztán életemben utoljára kisétálok az irodámból. Magam mögött hagyok egy életet, ami finoman szólva is boldogtalan.

Jake megette a salátának nagyjából a felét, a többit meg félretolta. Az asztalhoz lépett a pincér, és elvitte a tányérokat.

– Innom kell valamit – jelentette be Mack. – Kérsz egy sört?

– Igen.

– Ittál már Imperiált, az itteni sört?

– Ó, persze. Iszom egyet most is.

Mack rendelt két csapolt sört, aztán lebámult az óceánra. Megérkeztek a sörök, Jake ivott egy kortyot, aztán letörölte a habot a felső ajkáról.

– Mi a helyzet a négy ügyféllel? – kérdezte.

Mack felriadt a merengésből, és nyomban ivott a söréből.

– Egy meghalt, egy másik meg eltűnt – mondta. – Az a kettő, akit megtaláltam, boldogan elfogadta a huszonötezer dollár készpénzt. És megígérték, hogy nem szólnak senkinek. Aláírtam a papírokat, és átadtam a pénzt.

– Biztos vagyok benne, hogy szükség volt közjegyzői hitelesítésre.

– Ezt elintéztem. Emlékszel Fredára, a régi titkárnőmre?

– Persze.

– Kirúgtam, aztán a papírokra hamisítottam az aláírását meg a pecsétjét. Annak a két ügyfélnek is odahamisítottam az aláírását, akiket nem találtam. Senki sem tudta meg. A New York-i ügyvédeket nem érdekelte. Örültek, hogy megvan a papírmunka, és lezárhatják az ügyet.

– Nem aggódsz az okirat-hamisítás miatt?

– Jake, minden létező dolog miatt aggódom. Ha valami rosszat csinálsz, és aztán menekülnöd kell, állandóan hátrapillantgatsz, nincs-e valaki a nyomodban.

– Semmi kétségem. Nagyjából négyszázezer dollárral lettél gazdagabb.

– Aha.

– Csinos összeg.

– Mennyi volt a legnagyobb ügyvédi díjad, Jake?

– Hát, ezer dollárt kaptam a Carl Lee Hailey-ügyben.

– Az volt a pályafutásod legszebb pillanata.

– Ismertél egy Seth Hubbard nevű férfit?

– Hallottam róla. Nagymenő fakereskedő.

– Ő az. Meghalt, megtámadták a végrendeletét, hatalmas per lett. Én intéztem a hagyatéki eljárást, és két év alatt nagyjából százezer dolcsit számláztam.

– Tizenhét éven keresztül gürcöltem, és a legnagyobb ügyvédi díjam húszezer dollár volt egy szép kis autóbalesetből. Hirtelen hússzor ennyi hevert előttem, csak le kellett hajolnom, hogy felvegyem. Mintha egy kincsesládát találtam volna véletlenül. Nem tudtam ellenállni a kísértésnek.

– Megbántál bármit is?

– Nagyon is sok mindent. Csak a gyávák futnak el, Jake. Elcsesztem. Clantonban kellett volna maradnom, végigcsinálni a válópert, és aztán valamennyire jelen lenni a lányaim életében. És az anyámat is otthagytam. Három éve nem láttam.

– Na és milyen terveid vannak?

– Találkozni akarok Lisával, hogy bocsánatot kérjek tőle. Valószínűleg nem jön össze, de igyekezni fogok. És legalább meg akarom próbálni újra felvenni a kapcsolatot Margot-val és Helennel. Tizenhét és tizenhat évesek, és valószínűleg hamarosan árvák lesznek. A terveimben Harry Rex is szerepel. Nem azt kérem tőled, hogy állj csatasorba, csak annyit, hogy tartsd nyitva a füledet meg a szemedet. Ha nem történt vádemelés, senki nem is készül ilyesmire, és nem adtak ki ellenem letartóztatási parancsot, akkor szép csöndben visszamegyek az országba. Nem leszek Clantonban, erre gondolni sem bírok. Valószínűleg Memphisben húzom majd meg magam, az államhatár túloldalán. Ha bármi bajt észlelek, megint felszívódom. Nem megyek börtönbe, Jake, ebben biztos lehetsz.

– Nem tudsz észrevétlen maradni, Mack. Ha bárhol felbukkansz Ford megyében, másnap már mindenki tud róla.

– Ez igaz, de látni nem fognak. Éjszaka érkezem és távozom. Az a két ügyfél, aki megkapta a huszonötezer dollárt, Odell Grove és Jerrol Baker volt. Kérd meg Harry Rexet, hogy nézzen utánuk. Baker be volt lőve, amikor aláírta a papírokat, szóval lehet, hogy már meghalt, vagy megint börtönben van. Nem hiszem, hogy ők bármi gondot is okoznának.

– És a másik kettő?

– Doug Jumper tényleg meghalt. Travis Johnson évekkel ezelőtt elköltözött a környékről.

Jake megitta az utolsó korty sört, és hátradőlve azt kérdezte:

– Mi a menetrend?

– Nincsen menetrend. Te meg Harry Rex néhány hétig szaglásztok kicsit. Ha tiszta a levegő, meg fogok jelenni. Egy nap majd hívlak az irodádban.

– És ha megneszeljük, hogy valami baj van?

– Küldj expresszlevelet a szállodába, Marco Larman nevére.

– Egyre közelebb vagyunk a bűnpártoláshoz.

– De még nem elég közel. Figyelj, Jake, ha bizonytalan vagy valamiben, ne csináld. Ígérem, hogy nem fogsz bajba keveredni.

– Hiszek neked.

– Hányan tudnak a nyaralásotokról?

– Harry Rex és a szüleim. Ők vigyáznak Hannára és Luke-ra. Másoknak csak annyit mondtunk, hogy néhány napig távol leszünk.

– Remek. Maradjon is így. Örök hálám, Jake.

– Köszönjük az utat. Sosem fogjuk elfelejteni.

– Jöhettek bármikor, és a cechet mindig én állom.

10.

Egy nap masszázs és kényeztetés után Carla készen állt a kirándulásra. Kora reggel jöttek el a szállóból, és biciklin, túravezető nélkül indultak útnak. Jól kitaposott ösvényeken járták be az őserdőt. Egyszer-egyszer megálltak, hogy fényképezzenek, amikor valahonnan pazar kilátás nyílt, többnyire a csillogó óceánra; aztán leültek egy barlang bejáratánál és mangódzsúszt kortyolgattak. Két óra elteltével elfáradtak, és keresni kezdtek egy helyet, ahol kifújhatnák magukat, amikor is összetalálkoztak a svédekkel. Olga és Luther ugyanott szálltak meg, ahol ők, de ritkán lehetett látni őket, főleg azért, mert bicikliztek, kirándultak valamelyik hegyen, vagy kajakoztak a kavargó, sebes sodrású folyóban. Legalább harminc évvel idősebbek voltak, mint Carla és Jake, mindketten vékonyak és izmosak, kiváló fizikai állapotban. Csak gyümölcsöt és zöldséget ettek, alkoholt nem ittak, és két éjszakát egy nagyon magas fa tetejére épített kunyhóban töltöttek, ahová ágyneművel, élelemmel és itallal megrakott hátizsákkal kellett felkapaszkodni. Azt állították magukról, hogy világjáró ökoturisták, és már mindenhol megfordultak. Jake és Carla titokban irigykedett a világot látott emberekre, nem is beszélve arról, hogy amilyen jó állapotban vannak ezek ketten hetvenévesen, valószínűleg még vagy harminc évig utazgathatnak.

Miután a házaspár elkerekezett, Jake azt mondta:

– Innom kell egy sört. Ha ezeket az embereket látom, hirtelen italra lesz szükségem. – Egy patak partján, egy szalmatetős piknikasztal mellett nyúlt el.

– Igyál a mangódzsúszból. Befejeztük a beszélgetést Mackről és a terveiről?

– Azt hiszem, igen. A tervei homályosak. Hiányzik neki az otthon, látni akarja az anyját meg a lányait.

– Igen, erről már beszéltünk.

– Szerinted Lisa megengedi?

– Fogalmam sincs. Ha rendben volna az egészsége, biztosan nehezebb lenne egyezkedni vele. Elképzelni sem tudom, Mack mit akarna mondani Margot-nak és Helennek.

– „Sziasztok, lányok, visszajöttem! Hiányoztam?” Esetleg ezt?

– Lehet, hogy nem olyan kellemes találkozás lesz. Na, induljunk. Hogy van a feneked?

– Ezen a biciklin ülni kényelmetlenebb, mint a lovon.

– Na, pattanj fel.

Feljutottak egy csúcsra, vagy legalábbis valahová a fellegekbe, ahol Jake végül kijelentette, hogy elég volt. Visszafordultak, leereszkedtek az ösvényen, és éppen időben megérkeztek a kései ebédre. Aztán egy hosszú délután következett, az utolsó, a medence mellett. Ricardo folyamatosan szállította nekik az italokat.

Az utolsó vacsora olyan volt, mint a többi: a teraszon ettek, a medence közelében, a szépen felöltözött vendégek társaságában, és a naplementében gyönyörködni most is káprázatos élmény volt.

Véget ért az egy hét a paradicsomban. A nádbetétes mennyezeti ventilátor zaja és az arapapagájok távolból hallható rikoltozása mellett aludtak el.

Ricardo hatkor, a megbeszélt időben ébresztette őket, és átadta az ételcsomagot az útra. Rátette a gurulós kocsira a csomagjaikat, és lementek a bejárathoz, ahol egy furgon várta őket.

– Megyek és kijelentkezem – mondta Jake.

– Nem szükséges, Mr. Jake, minden el van intézve.

– De hát az étel meg az ital.

– A számla teljes egészében rendezve van, uram.

Jake pontosan erre számított, de mégis kötelességének érezte, hogy legalább próbálkozzon. Bőkezű borravalót adott Ricardónak, aztán elindultak San José felé.

11.

Eltelt két hónap, és Mack nem jelentkezett. Harry Rex megtalálta Odell Grove-ot, és nem különösebben meglepő módon jóformán semmi sem változott a férfi életében. Két fiával egy fakitermelő vállalkozást vezetett Ford megye nyugati részén, és maguknak való emberek voltak. Grove-nak volt egy kéthektáros bozótos telke, azon élt a feleségével egy lakókocsiban. A két fiú a saját lakókocsijában lakott az út végén. Jerrol Baker tízéves börtönbüntetését töltötte, amit metamfetamin készítéséért kapott. Harry Rex, azt állítva, hogy egy sikkasztási ügyben kell információkat gyűjtenie, felvette a kapcsolatot az FBI-jal, és közölték vele, hogy az ügynököt, akivel Mack eltűnése után beszélt, áthelyezték Pittsburghbe. De sikerült összebarátkoznia egy másik ügynökkel az irodában, akitől megtudta, hogy J. McKinley Stafford nevű személy ügyében nem folyik nyomozás.