MAGYAR LÁSZLÓ

A FELLEGEK LOVASAI

Könyv Guru

Budapest, 2026

Rion nagy álma, hogy beírja nevét népe dicső hősei közé. Mindez azonban szertefoszlik, amikor harcossá avatása napján griffmadarával együtt a mélybe zuhan. A sors különös kegyelméből egy ősi lény rátalál és a gondjaiba veszi.

Miközben az ifjú gyógyul, otthonára veszély leselkedik: a határos ország parancsnoka hataloméhségében megpróbálja kijátszani egymás ellen Rion népét és a sárkányokon harcoló óriásokat. Az ádáz küzdelem közepette a múlt árnyai ébredeznek, s napvilágra kerülnek egy elfeledett kor hagyatékai…

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet  Ovidion hírnöke

2. fejezet  Sasbérc fia

3. fejezet  Ovidion hírnöke

4. fejezet  Sasbérc fia

5. fejezet  Ovidion parancsnoka

6. fejezet  Sasbérc madara

7. fejezet  Sasbérc fia

8. fejezet  Ovidion parancsnoka

9. fejezet  Sasbérc madara

10. fejezet  Ovidion parancsnoka

11. fejezet  Sasbérc fia

12. fejezet  Ovidion királya

13. fejezet  Sasbérc madara

14. fejezet  Ovidion királya

15. fejezet  Rivion kapitánya

16. fejezet  Ovidion királya

17. fejezet  Rivion kapitánya

18. fejezet  Sasbérc fia

19. fejezet  Ovidion szelleme

20. fejezet  Sasbérc madara

21. fejezet  Rivion kapitánya

22. fejezet  Ovidion királya

23. fejezet  Sasbérc leánya

24. fejezet  Sasbérc fia

25. fejezet  Ovidion királya

26. fejezet  Rivion kapitánya

1. fejezet
Ovidion hírnöke

Sasbérc… Önelégült harcosok fellegvára. A város, mit a nép az istenek városának tart, pedig ha tudnák, hogy az egész alig nagyobb az Inelis partján szétszórtan elfekvő falvaknál… S harcosaik híre túlszárnyalja még az e helyről szőtt történeteket is. Mily könnyen megtéveszthető az egyszerű ember… A szavak legyőzhetetlen magasságokba emelik erejüket. Mesék… Mesék csupán, ám e történetek mégis bejárták Rivion határait is. Harcosaik hosszú pengéje villámgyorsan hasítja fel az ellenséget. Erős fémpáncélokat noha sosem hordanak, mégis harcban egyetlen kardforgató, íjász vagy lándzsás sem mondhatja el, hogy szemtől szemben győzelmet aratott volna ellenükben. Persze egy griffmadár hátán bármely ovidioni katona is legyőzhetetlen lenne. A probléma csak a madár… Sasbérc mélyen őrzi a titkot, mellyel hadrendbe tudja állítani azokat a nyomorult állatokat. Nyomorult állatokat, melyek oly fenségesek… Harcosaik a hátukon ülve istenként pöffeszkednek, s élvezik, ahogy az emberek felnéznek rájuk. Nem is értem… Hogy engedhette át az istenek anyja gyönyörű szárnyas teremtményeit egy ilyen nép kezébe. És itt ez az út is… Az egyetlen, melyen meg lehet közelíteni ezt az istenverte települést, egy szűk ösvény a Sötét erdőn át, fel egészen a hegyoldalba ágyazott fennsíkig. Nem kívánkozik senki megjárni csupán azért, hogy öntelt hősei elé járuljon. Ám nekünk most mégis az ő szövetségükre van szükségünk…

A hírnök lassan haladt. Fiatal arcát még nem szántotta végig az idő. Vállig érő haja alól barátságos barna szeme fogta meg főként a vele találkozó idegeneket. Alig ha huszonöt nyarat megért, mégis tapasztalt katonaként vágtatott a harcmezőn. Útját az elhanyagolt, enyhén felfele ívelő erdei ösvény hátráltatta. Kétoldalt a bokrok sűrű ágai kuszán hajoltak elébe, eltakarva a kilátást. Sokszor kézzel kellett maga elől félrehajtania egy-egy, ágakon felkúszó tüskés vesszőt, melyet óvatosan engedett vissza, nehogy a szorosan mögötte közeledő kíséretének arcába csapódjon. Látszott, hogy ritkán veszik igénybe az átjárót, mely kettészeli a Sötét erdőt. Nem is csoda, hiszen megszámlálhatatlan történet kering az egész birodalomban a rengetegről. Egyesek szerint kósza lények lakják, kik az arra tévedő kardforgatók vérét veszik, és mohón szívják ki elhaló testükből. Erejükkel kettétörik a derékvastag fatörzset is, akár egy gyermek a nyári szélben ringó nádszálat. Mások rémes fenevadakról suttognak, melyek az éj leple alatt hangtalanul vetik áldozatukra magukat. Hatalmas karmuk egyetlen suhintásával széttépik a legvastagabb páncélt is, akár a porhanyós csirkehúst az étket marcangoló kutyák.

Az erdő sűrűje közt egyre gyakrabban találtak utat maguknak a nap sugarai, s fényesen csillantak meg az ovidioni katonák páncéljain.

– Nemsokára a rengeteg széléhez érünk – takarta el szemét a hírnök a gyérülő lombkorona közt átszűrődő ragyogást elől.

– Ideje volt már! – tette hozzá morgolódva a mögötte haladó idősebb társa. – A hideg is kiráz ettől a helytől! A véres csaták legnagyobb harcosai ellen sem fogja el az embert a rettegés annyira, mint egyetlen úttól a Sötét erdőn át.

A férfi fémesen csillogó kesztyűjével letört egy útjába hajoló mogyoróvesszőt, és tovább követte a hírnököt északkeleti irányba, egyenesen Sasbérc felé. Apró szemével a fák között próbált távoli mozgást felkutatni. Fekete szakállába és rövid hajába néhol őszes szálak kusza tömegét csempészte az élete mellett elhaladó idő. A nap már túlnyúlt a delelőn. Fénye szétterült az erdő szélén magasodó hegygerinc felsőbb részein kikandikáló kopár sziklákon. Az erdő ritkulni kezdett, majd a magas fák helyét átvették a kisebb cserjék és bokrok. Zöldellő ágaik suhogva, egy-egy fiatalabb hajtás lágyan elpattanva csúszott félre az utazók s lovaik oldalán. A hírnök ökölbe szorított kezét feltartva hirtelen megtorpant. Fejét félrebillentve hallgatózott. Két társa is visszafogta lovát, s szűkre húzott szemükkel fürkészték a közeli bokrokat. Körülöttük csent honolt. Majdhogynem már túlságosan is nagy csend. Nem messze tőlük egy száraz ág halk roppanása hallatszott, s hangja mélyen a fák komor törzsei közé veszett. A hírnök felkapta a fejét, és a hang forrása felé fordult.

– Nem vagyok egy gyáva ember, de ez az erdő, mióta megkezdtük utunk, akár a fertőzés, emészti föl elmém nyugalmát – dünnyögte maga elé a mögötte haladó férfi, majd lassú mozdulattal a kardja markolatára fonta ujjait.

– Nyugalom, Duane! – suttogta maga elé a hírnök. Tovább fürkészte a csendes környéket újabb hangok után kutatva. A következő pillanatban a hátuk mögött magasodó fák közt az egyik lombkorona levelei susogva megrándultak. Mintha valami az ágra ugrott volna. Leghátul haladó társuk lova vadul nyerített, két lábra ágaskodott, és a levegőt rúgta, úgy, hogy utasa majdnem hanyatt esett.

– Fékezd meg a lovad, Lemont! – parancsolt rá a hírnök, majd megfordította sajátját. – Mutasd magad, bárki is vagy! – kiáltotta a fák felé. Szavait súrlódó fém éles hangja kísérte, melyet hüvelyéből előhúzott kardja keltett.

– Hóó! – húzta meg a gyeplőt Lemont, és miután sikerült visszadöntenie lovát, a fejéhez hajolt, és párszor nyugtatóan megveregette az oldalát. Lemont a hírnökkel egy korban járt. Fiatalos, elveszettnek tűnő sápadt arcát világos haja csak tovább fakította. Termete sem volt az a kardforgató alkat – az ebből születő előítélet sok ellenségét kényszerítette a halálba. A nehéz páncél helyett jobban szerette a bőrből és egyéb könnyű, de ellenálló anyagokból készült vértet. Jobban is állt neki, mivel a katonákra készített átlagos páncélok általában mind lötyögtek a vállain. A könnyebb védelem gyorsabb mozgással ruházta fel, amit kifinomultan és ügyesen fordított saját javára, mikor nála nagyobb kardforgató került az útjába.

A susogó levelek lassan elnémultak, és a mozgásuk is elállt. Az utazók még hosszú ideig figyelték a fákat ugrásra készen, majd mikor már úgy vélték, elegendő idő telt el, továbbindultak. Figyelmük azonban nem lankadt. A cserjék és bokrok közt haladva továbbra is sasszemmel figyeltek mindennemű mozgást, és a legapróbb neszre is készek voltak csatarendbe állni. Az út egy rövid részen lejtőre váltott, majd újra – az eddigieknél jóval meredekebben – emelkedni kezdett. A fákat felváltó bokrok lassan eltűntek az ösvény széléről, átadva helyüket az egyre gyérebb fűféléknek és sziklás törmelékes területnek. Az ösvény összeszűkült, és a hegyoldalon enyhébb meredekséggel tört felfelé. A nap égető sugarai egy magányosan álló korhadt fa ágaiba kapaszkodtak, hogy kiszívják az élet utolsó cseppjét is az ágairól lepergő kéregdarabok alól.

– A lovakkal nem folytathatjuk az utat az ösvényen – torpant meg a hírnök. Leugrott hátasáról, s társai a gyeplőt ujjaik köré fonva követték.

– Ahhoz a fához kiköthetjük a lovakat, Trenton – tanácsolta Duane. A hírnök bólintott. Duane átvette Trentontól a gyeplőt, és Lemonttal együtt az elszáradófélben lévő fához kötötte a lovakat. Az előttük álló út meredek volt, és nehezen járható. A szűk ösvényt teljes szélességében őrölt kövek borították be, melyeket a szél s az eső hosszas munkája vájt ki a hegyoldalból. Egy óvatlan lépés kellemetlen sérüléseket tudott okozni a figyelmetlen utazóknak. Trenton haladt elöl, mögötte távolságot tartva Duane, és végül Lemont. A nyári melegben a lépteik során felkavart por nem várt akadályként nehezedett tüdejükre. Az ösvény elvékonyodott, s követte a hegyoldal vonalát, miközben nemcsak előrefelé, de oldalirányban is egyre meredekebb lett. A hírnök hátát nekivetette a meleg kőfalnak, és óvatosan oldalazva, lépésben haladt tovább.

– A francba ezzel az úttal! – mérgelődött Trenton. – Miért pont nekünk kell a világvégéig elmenni egyszerű hírvivők szerepében tetszelegve? Egész Wettra tele van a lábukat lógató katonák százaival, kik közül némi arany csilingelő hangjáért bárki szívesen megmászta volna ezt az istenverte hegygerincet.

– Galagher személyesen téged kéretett, te is tudod – bökte ki Duane, miközben a szűk peremen egyensúlyozott. – Úgy vélte, kellő súlyt ad szavaidnak, ha atyád, Unberton Boldrick fiaként személyesen járulsz Sasbérc híres harcosai elé.

– Á, igen. Sasbérc híres harcosai, élükön Arronnal – húzta el a száját Trenton. Mi sem hiányzott neki, mint hogy az isteni harcosok legnagyobbikával találkozzon. Elég volt gyermekkorában végighallgatni a sok történetet a nagy Viharverő Arronról, ki győztesen taszította le sárkányáról a villámok közt Daart, az óriások vezérét, az Utolsó Nagy Csatában. Ostoba pojácák mind. Az emberek beszélnek mindenfélét. Egyesek szerint madaráról leugorva a levegőben szelte ketté a sárkány szárnyát, nem törődve a halállal, s közben villámok cikáztak a feje mellett. Badarság az egész. Főleg, hogy szinte lehetetlen élő embert előkeríteni Ovidionban, ki szemtanúja lett volna e dicső tettnek. Azóta elméjük is megfakult, s emlékeik változtak az évek során. Mégis terjed a történet, mint a téli betegség.

– Nem nagyon furdal a kíváncsiság a nagy Viharverő Arron személyét illetően – nyögte ki végül gúnyosan Trenton.

A csapat tovább folytatta útját a hegyoldalon, hol az ösvény ismét kiszélesedett, majd az út kavicsos, egyenletes felülete lépcsősre váltott. Némely lépcsőfokok sarkát a magasból aláeső nagyobb szikladarabok az idő folyamán jócskán megtépázták, de az út még járható volt. Felfele haladva megerőltető volt a gyaloglás. Néhány helyen majdhogy térdig ért a következő lépcsőfok magassága, s a nehéz páncélok csak még jobban hátráltatták a katonákat. Lemont egy szélesebb részen meg is előzte társait, kik lábvértjeikkel csörömpölve lassabban haladtak felfelé. A férfi a könnyű öltözetben fürgén mozgott, így előresietett egészen a lépcsősor tetejéig. Mellettük immár távoli mélységben terült el az erdő. Lovaikat csupán az éles szeműek tudták kivenni apró fekete pontok gyanánt, melyek akár egy-egy bolha mocorognak a hegység lábánál. Lemont az út további részét vizsgálta, amely egy ideig az öblös hegylánc oldalán futott felfele, majd kiegyenesedve egy kisebb fennsíkon, és a mellette magasodó hegyoldalhoz épített város határainál állapodott meg. Lassacskán Trenton is megérkezett. Fekete haját az arcára ragasztotta az izzadság. A lépcsősor tetején megtörölte a homlokát, és a távoli várost figyelte, s közben térdére támaszkodott.

– Sasbérc… – lihegte. Felegyenesedett. – Nem hittem volna, hogy valaha látni fogom.

A távoli város igényesen megmunkált kövekkel kirakott épületei igencsak kiemelkedőnek hatottak. Fenséges látványt nyújtott, ahogy a fennsík zöld füvén szürkén világító falak körbeölelték a párkányt. Szorosan a hegyoldalhoz lépcsők vezettek felfelé egy nagyobb épülethez, melynek fából épített tetejét oszlopok tartották. Körülötte díszes erkély futott végig több elszórt, kisebb házzal körülvéve.

– Csodálatra méltó ez a város! – ért fel végül Duane, aki szinte úgy esett fel az utolsó lépcsőfokra, majdhogynem a mélybe taszította társait. – Sokat hallottam már róla, de nem ilyennek képzeltem, mikor… – Duane szavait félbeszakította egy hosszú vijjogáshoz hasonlatos hang, mely mélyen szakadozva hangzott fel mögülük. Mire megpördültek, hogy irányába forduljanak, egy nagyobb élőlény suhant át a fejük fölött, majd a városra való kilátást eltakarva eléjük ereszkedett. A madárszerű lény fejéből kiinduló sötétvörös tollak a nyaka mögött halványodni kezdtek, majd végükön fehér színnel szűkültek le a mellkasa közelében. A laposan testre simuló hosszú madártollak helyett vastagon, akár egy medve bundája, szerteszét álltak a rövid, kikeményedett pihék, olyan hatást keltve, mintha lángolna az állat egész feje. Mögötte sűrű, pelyhes tollal borított négylábú állat teste folytatódott hosszú farokban végződve. Óriási vörös szárnyai a levegőben könnyeden csaptak fel megtartva a hatalmas testet. Hegyes, íves csőrénél csak a négy lábfején fenyegetően vakító karmai tűntek veszélyesebbnek. A madár érdeklődő pillantásokkal figyelte az utazókat, majd egy velőtrázó vijjogással enyhén oldalra fordult, láthatóvá téve hátán ülő utasát.

– Üdvözlet Ovidion fiainak! – köszönt egy férfi a katonák felé. Rövid, barna haja és csupasz arca arról árulkodott, hogy még Trentonnál is fiatalabb lehet.

– Honnan tudod, hogy Ovidionból érkeztünk? – tette fel a kérdést gyanakvóan a hírnök. A griffmadárt megülő férfi Trenton mellvértje felé bökött, amelyen egy, a domborodó földbe szúrt kard és egy sárkány közé széles, hullámzó fal ékelődött be.

– E címer előbb járt Sasbércen, mint személyed – felelte a férfi. – A nevem Nior, a Pengetáncos. A város felé tartatok, ha jól sejtem?

Trenton felhúzta a szemöldökét, és bólintott.

– Akkor hát várni foglak titeket az út végén – felelte Nior. Az utazók felé intett, majd a griffmadár egy hatalmas szárnycsapással a magasba lendült, s elrepült a város felé. Pengetáncos Nior? – nézte Trenton az elrepülő madár hátán helyet foglaló férfit. Vajon hogy harcolta ki magának ezt a nevet? Milyen történetek kelnének útjukra Wettra utcáin, ha elmesélné, hogy ilyen névvel repült feléjük egy sasbérci harcos? Két hét múlva a város már arról beszélne, hogyan ölt meg három sárkányt egyszerre Nior, a Pengetáncos a hosszú kardján pörögve. Eszméletlen…

– Félelmetesek ezek a madarak! – csodálkozott Duane, ahogy az egyre távolodó Niort követte pillantásával.

– Ezek csak madarak – vetette oda Trenton. – Induljunk! Sötétedés előtt oda kell érnünk.

– Nova istennő madarai nem csupán egyszerű madarak – felelte Duane. – Miután a bukott harcos, Ungar a becstelen holtak seregével az istenek ellen fordult, s megtámadta az égboltot, a méltóságteljes griffmadarak döntötték el a harcot. Nova kérésére a magasba szálltak, s védelmezték a napot. Fényét eltakarva sötétségbe borították a földet. Az ellenség szívébe félelem mart, s a hűvös vész bolygatta elméjüket. Azonban nem csupán a sötétség és a madarak fenyegető szárnyalása várt a lázadókra, hanem csontig hatoló hegyes karmok és féktelen düh, melyet Kiton, a szelek ura zárt nemes madarainak szívébe. Már akkor felvértezte becses teremtményeit, mikor eldöntötte, hogy létrehozza a legfenségesebb, ám egyúttal legrettegettebb égi lényt. E dicsőséges esemény óta tartják a griffmadarat az istenek őrzőjének. A bukott harcost, Ungart száműzték, s a föld gyomrába zárták. Ott toboroz újabb sereget, a becstelen halált haltak lelkeiből, hogy bosszút álljon sérelmeiért az isteneken. Üllőjén szakadatlanul fegyvereket és páncélt kovácsol sötét seregének, s mikor dühében hatalmasat csap a forrón izzó vasra, még a föld is megremeg.

– Na, azért az isteneket se kell félteni – vágott közbe Lemont –, Murore, az istenek ura is rengeteg sötét harcossal számolt le hatalmas sarlójával. Úgy tartja a mondás, hogy a bukott Ungart egymaga kényszerítette térdre.

– Eleget várakoztunk! – csattant fel Trenton. – Induljunk, mert a holdvilág itt ér minket! Az istenek háborúját pedig megvitathatjátok majd egy kupa bor mellett, ha visszatértünk Ovidion legdicsőbb városába.

– Az már biztos, hogy a Csorba Pallosban fogyasztott bor a legjobb kísérő minden történet mellé – nevetett Duane. Trenton után indult, s néhány lépésnyire lemaradva baktatott mögötte a törmelékes ösvényen. Lemont elmosolyodott, és felszökkent a kiugró szikláról, melyen eddig ülve a lábait pihentette.

Az út enyhe emelkedővel folytatódott tovább a hegylánc nyugati oldalán. A nap hunyorgó fénye vöröses fényt vetett a hegység délnyugati oldalára, bearanyozva a Sötét erdő fáinak csúcsait, mikor Ovidion hírnökeinek lába alatt az ösvény kiegyenesedett. A járás is gyorsabban ment most, hogy a felfele haladással már nem kellett küszködniük. Minden egyes lépés közelebb hozta Sasbérc hegyoldalba ékelődött városának hangjait: a visszhangzó fémre mért ütések hangját, melyek talán egy kovácstól származtak, gyermekek kiáltozását és kacagását s a házak előtt pörlekedő öregek rekedtes óbégatását. Sasbérc körül nem futottak vaskos, kőből épített falak, melyeken katonák kémlelték volna a távolból érkező ellenséget, de még egy magányosan álló őrtorony sem magasodott a kéményeken szivárgó füstfátyol fölé. Trenton először meglepődött ezen, majd elmosolyodott. Persze, miért is kellene a levegő harcosainak holmi torony, mikor az égben szállva többet látnak, mint bármely sasszemű ovidioni katona. A Sötét erdőn pedig aligha merészkedik keresztül épeszű ember, hogy egy csizmatalpnyi peremen egyensúlyozva feljusson a városba. Hogy is masírozhatna ide egy egész sereg? Főként észrevétlenül…

A városhoz közeledve kiszélesedett az ösvény, kavicsos felszínét felváltotta a gyér fűvel borított, épületekkel tűzdelt fennsík. A hegység szabdalt csúcsai az egekbe törve ölelték körbe a várost északkeletről, míg a teljesen nyitott délnyugati oldal szabad kilátást adott a kíváncsi tekinteteknek. Meggondolandó volt azonban, kimerészkedjen-e az ember egészen a fennsík pereméig, ugyanis nemhogy fafaragók készítette díszes támfal, de még egy karókból tákolt egyszerű kapaszkodó sem védte a mélybe zuhanástól. Trentonnak, bármennyire is ellenszenvet érzett Sasbérc embereivel és mindennemű dolgaival szemben, el kellett ismernie, hogy a perem közelében játszva szaladgáló gyermekek bátorsága birokra kelne jó pár ovidioni katonáéval, kik erejüket fitogtatva dicsekednek italuk mellett a fogadóban.

Az átellenes oldalon tornyosodó kőfalak tövében kisebb termetű állatok legelésztek zavartalanul. Talán bárányok lehettek, a fehér szőrükből ítélve. Sasbérc városa hírnevéhez képest egyszerűen kezdődött. Nem várta az érkezőket a helyet dicsőítő díszes kapu vagy épp egy-két tiszteletet parancsoló torony, ahova ámulva léphettek volna be. Csupán egy kőből gondosan felépített ház állt a jobb oldalon, amit aztán balról egy másik, majd kusza összevisszaságban több otthonos épület követett kis udvarokkal körülvéve. Aki épp kint járt a város szélén, az megállt egy pillanatra végigmérni a gyalogosan érkezett utazókat. Kevés idegen jár errefelé, noha azért ritkán, de előfordult. Az egyik közeli épület mellett két férfi beszélgetett. Trenton felismerni vélte egyikükben a fiatal, barna hajú sasbérci harcost, akivel az imént találkoztak. Erős, szíjakkal szorosan meghúzott bőrvértje deréktájon szétnyílt, majd több ízben ereszkedett alá, hogy a térde fölött nem sokkal véget érjen. Hátán újabb szíjakkal felfűzve egy kardhüvelyhez hasonló, ámbár mindkét végén nyitott tartón keresztülbújtatott, hosszú, famarkolatú és az átlagos ovidioni kardokhoz képest kétszer hosszabb, enyhén ívelt pengéjű fegyver pihent. Beszélgetőpartnere hasonló öltözetben magyarázott emelkedett hangon, kezével adva hangsúlyt mondanivalójának. Közte és Nior között a hasonlóság oly szembetűnő volt, akár a testvérek között, kik egyszerre fogantak. A férfi ebben a pillanatban vette észre Ovidion küldötteit, és beszédében megállva Nior tudtára adta érkezésüket. Ekkor látszott csak, hogy a hasonlóság mily szembetűnő, s mégsem tökéletes. Mikor a férfi az utazók felé fordította fejét, arcán jobboldalt egy hosszú vágás összeforrott nyoma bukkant elő. Nior az érkezők irányába pillantott, majd egy utolsó megjegyzést intézett harcostársához, aki elsietett a város irányába. Pengetáncos Nior gyors léptekkel indult el Trenton és kísérete felé.

– Légy üdvözölve Sasbércen, ovidioni! – köszöntötte széles mosollyal a hírnököt. Trenton, ki egy pillanatig habozott, viszonozta a köszöntést.

– Unberton Trenton a nevem Ovidionból, ahogy azt már tudod – felelte. Féloldalt fordult, és karját Duane, majd Lemont felé nyújtotta – A kíséretem Intis Duane és Uvanis Lemont. Ovidion üzenetével érkeztem, melyet személyesen Viharverő Arronnak kell átadnom.

– A Hősök csarnokában vár titeket – válaszolta Nior Trenton mellé lépve. – Mutatom az utat, kérlek, kövessetek.

– Hogy várhat minket? – vetette fel meglepetten Duane. – Nem említettük, hogy hozzá jöttünk.

Nior elmosolyodott, és elindult város épületei között.

– Ugyan mi másért kelne át három ovidioni katona a Sötét erdőn, és jönne egészen Sasbércig, ha nem Viharverő Arronnak lenne mondanivalója?

– A férfi, kivel az előbb beszéltél – zárkózott fel Duane az élen haladó Trenton és Nior mellé –, külleme, akár a tiéd.

– Ő a testvérem, Nomar – felelte meglepetten Nior, nem számítva a kérdésre. – Egy nap alatt születtük, s arcunk, akár az életünk, egy úton halad.

– Teljes egészében talán mégsem. – Nior érdeklődve nézett Trentonra, aki mutatóujját végighúzta arca jobb oldalán, ott, hol Nomar hege is húzódott. Nior elkomorodott.

– Furcsa hely a világ… – szegte fel a fejét az eget kémlelve –, amit éveken át esőben, kopogó fagyban vagy épp viharos szélben, biztos kézzel művel az ember, egy jelentéktelen napon könnyen elvétheti.

Csendesen sétáltak tovább a gondos kezek által kidolgozott kerítések előtt. Az udvarokon néhol birkák bégetése és kíváncsi emberek udvarias köszöntése kísérte útjukat. Kacskaringósan futott talpuk alatt az utca. Az egyszerűbb lakóépületek között elhaladt egy kovácsműhely mellett is, hol a korábban a távolból hallott kalapácsütések továbbra is erőteljesen pattogtak. Útjuk enyhén balra kanyarodott, megkerülve egy magas épületet, melynek cifra erkélyéről egy idős férfi tekintete követte Ovidion katonáit. A város közepe felé a gyér fű is eltűnt a talpuk alól. Kikoptatta a központban terebélyesedő piacra járó csizmák talpa. A helybeliek jóformán csak saját kezűleg készített árut cseréltek az üresen hagyott területen, de nagy ritkán előfordult, hogy a felderítések során talált érdekes holmikat a harcosok tették közszemlére rajta. Az út a sziklaormok közelében emelkedni kezdett, majd lépcsőben folytatódott felfelé, egy magasabban épített hatalmas épület felé, melyen látszott, hogy a város első, korosodó építményei közé tartozik. Az épületnek a déli táj messzeségeit figyelő homlokzatát hatalmas kőoszlopok tartották, hátsó részét azonban a hegy gyomra ölelte magába.

– A Hősök csarnoka – jegyezte meg tisztelettel Nior, látva, hogy Ovidion küldöttei mind az épület oszlopait veszik szemügyre.

Trenton arca megrándult, de egy szót sem szólt. Gondolatai a mielőbbi hazainduláson jártak. A Hősök csarnoka – nézett végig lekicsinylő pillantással a magasztalt építményen. Talán csak akkora, mint a wettrai főtemplom nagyterme. Hol van ez még Wettra hatalmas kastélyához a maga hat tornyával, s szekérnyi vastag falával, mely körbeöleli a város szívét! Vagy ott van a Sziklavár… A birodalom központja, hol a három király közül a választott uralkodó irányításával döntenek a szövetség sorsáról. A szövetségéről, melynek legfőbb gondolatait az Utolsó Nagy Csata óta Ovidion egyengeti, s hozzá egyenlő félként Rivion és Agathon ül asztalhoz.

A csarnok oszlopai közt belépve hosszú, elnyújtott terem fogadta Ovidion katonáit. Kétoldat a sziklából kivésve mennyezetig magasló szobrok álltak, melyek Sasbérc dicső harcosait mintázták. Köztük egy-egy fáklya csendesen szunnyadt, ellentétben a nyugatra néző ablakokon beszűrődő álmos nap hosszan nyúló fényével, mely bejárta a tér teljes hosszát. A szobrok feje fölött ívesen zárult össze a mennyezet, melyet ugyancsak erős vésők ragadtak el a hegység gyomrából.

– Íme Sasbérc hősei, kiknek neve az örökkévalóságig élni fog – tárta szét karját Nior, amint elhaladtak az első szigorú ábrázatú kőharcos mellett. – Óriásölő Holun, Füstfújó Ovin, Kolon, a Daraboló… – mutatta be sorjában a csodálatra méltó alkotásokat. A csarnok végében széltében asztal állt, mögötte székek sorával. Az asztal előtt két férfi várta a hírnök érkezését. Egyikük vállig érő fekete hajú, erőteljes testalkatú harcos, szúrós fekete szeme végigjárta a katonákat. Bozontos, rövid szakálla az egész arcát körbeölelte. Öltözete szinte teljesen megegyezett Nior bőrvértjével. Hátát hosszú köpeny tartotta melegen, melyből a mennyezet felé nyúlt ki a hátán hordott hosszú fegyver markolata. A jobbján álló férfi több nyarat megélt, szakálla és haja őszülőfélben volt, szeméből az idő kifakította a harag s harcvágy végtelen dühét. Barátságos szürke tekintete mögött gondolatok ezreiről árulkodott barázdált homloka. Az ő hátán ugyancsak egy hosszú köpeny és pengéje markolata foglalt helyet.

– Ovidion hírnökei! – kiáltotta el magát Nior, és sötét szakállú férfi mellé lépett. – Íme előttetek áll célotok, Viharverő Arron – kezét a sötét hajú férfi felé nyújtotta –, jobbján pedig Földrengető Rahon, Sasbérc hősei, kik az Utolsó Nagy Csatában vívták ki a rangot, hogy nevük helyet kapjon e csarnok örök lakói közt.

Nior beszéde az asztal két oldalán álló hatalmas szobrok felé terelte a három katona tekintetét. Trenton szeme csak ekkor mérte fel az utolsó nagy méretű kőműveket, melyekben felismerte a két előtte álló férfit. Térdre ereszkedett, s Arron szemébe nézett.

– Arron, a Viharverő! Megtisztel a találkozás, uram. Nevem Unberton Trenton, Ovidon királyának, Unberton Boldricknak fia. Atyám nevében Ovidion üzenetét s jobbját hoztam, melyben szövetségre hív a sok ideje e hegyeket bitorló, Fagyosföldről érkezők ellen indítandó csatájában.

Trenton szünetet tartott. Sasbérc híres harcosának reakcióját várta. Arca megrándult. Nem azért jött, hogy mások előtt hajbókoljon. De esküje kötötte szavához. Bármennyire győzködte is Galagher a királyt, hogy Sasbércet Ovidion lobogója alatt kell harcba vinni, atyja nem engedett elképzeléséből, hogy egyesült erővel egyenlő szövetségesekként mérjenek elsöprő csapást a hegylánc északi területein berendezkedő óriásokra. Trenton Galagher véleményét osztotta, ki hadvezérként jobban átlátta a helyzetet, mint a király. Atyja hosszú évek óta Sziklavár kényelmét élvezi. Keze már elszokott a kard szorításától…

– Állj fel, Trenton Ovidionból! – visszhangzott Arron mély hangja, megtörve Trenton elkószáló gondolatai útját. – Sem én nem vagyok urad, se te az enyém. Sasbérc minden lakója az égen, s a földön is egyenlő. Mily botor ötlet vette rá királyotokat, hogy szembeinduljon végzetével? Nem így ismertem, hogy a halálba meneteljen seregével! Az Utolsó Nagy Csata emlékét az idő kimosta őszülő halántékából? Pedig ott volt, s látott minden keserűséget. Ovidion serege tehetetlenül hullt el. Nem háború volt az, csupán mészárlás. Az ellenség könnyűszerrel, százszámra taposta el képzett harcosait, akár gyermek a réti virágot.

Trenton egy pillanatig habozott, majd kiegyenesedett.

– Sok minden változott azon idők óta, s ha emlékeim nem csalnak, a csatából mégis győzedelmesen távozott.

– Győzedelmesen?! – vágott közbe Arron, meglepetten, s csekély ingerültséggel hangjában. – De milyen áron? Ovidion harcosainak vére vörös szőnyegként kúszott be a Sötét erdő fenyegető rejtekébe. Sasbérc szövetsége nélkül népetek városaitok romjaiból húzhatott volna szemfedőt holtjai fölé.

– Emiatt jöttem éppen Sasbércre Ovidion szavát hozva. Együtt ismét diadalmaskodhat a szövetség – emelte meg a hangját Trenton, hangsúlyozva célját. – A változás a csata óta nagy méreteket öltött az országban. Fegyvereink erősebbek, harcosaink rendezettek, s számuk egyre csak nő. Galagher erős szerkezetei pedig képesek felvenni a harcot az egek fenevadjaival is. Míg akkor csak ágakkal hadonászó gyermekekként néztünk szembe a félelmetesen bömbölő bestiák hadával, most edzett férfiakként indulunk harcba. Az istenek mellettünk állnak, nem veszíthetünk!

Arron fejét csóválva elfordult, s ingerülten megmarkolta a hátán hordott hosszú pengéjű fegyver markolatát, és elkezdte kihúzni hüvelyéből. Rahon megmarkolta a csuklóját, és figyelmeztetően összehúzta szemöldökét. Arron nyugtatólag, behunyt szemmel biccentett, mire Rahon szorítása engedett. A hosszú élű stiet kicsúszott hüvelyéből. A földtől majd egy ember térdéig ért enyhén hajlított pengéje, markolata pedig hosszú volt, hogy a griffmadarak hátán kellően támaszthassa karja mentén az ember. Arron a fegyverrel megfordult, és Ovidion küldötteinek lába elé vetette azt. A kard csattanása a csarnok falairól visszaverődő éles visszhangokat keltett, amint a földre hullva megállt az ijedten hátraugró katonák előtt. Trenton arcáról szertefoszlott a tisztelet árnya, s helyébe ingerültség kúszott, ám szavát Arron megelőzte.

– Istenek! Az istenek nem mások, mint a gyáva ember mankói, ki életét féltve imádja őket, reménykedve benne, hogy kardjukat helyette forgatják! Mit érnek az istenek, ha az ellenség támad? Semmit! De míg fegyver van a kezedben, s kellő tudás mellette, hogy forgasd, a halál elkerül, mert te magad adod ki útját. Egy bátor harcos többet ér, mint az istenek egész hada!

– Hogy merészeled becsmérelni az istenek hatalmát?! – ordította Trenton, és fegyvert rántott. – Hol volt pengéd, mikor atyám rád talált félholtan a fal tövében?!

Trenton a kezében tartott kivont kardot erős suhintással a földön fekvő stietre dobta, ahol az csörömpölve továbbcsúszott, mígnem megnyugodott a gondosan csiszolt kőpadlón. Egy pillanatra feszült csendbe burkolózott a terem. Arron és Trenton egymásra nézve, szemeik dühödt pillantásával folytatták a harcot. Duane és Lemont kardjuk markolatát szorítva figyeltek, de hüvelyéből egyikük sem húzta ki a hűvös pengét. Nior arcára apró mosolyt karcoltak az események, Rahon pedig fejét csóválva figyelte a két tomboló harcost.

– Ha egymás gondolatai ellen szított dühötök tüzet tudna csiholni, a Sötét erdő helyén már csak hamu és korom kísérné az utazót – szólalt meg végül Rahon. – Azt ajánlom, legyetek vendégeink asztalunknál, s osztozzatok szállásainkon éjszakára. Holnapra pedig döntést hozunk Ovidion ajánlatáról.

– Nem ülünk egy asztalhoz egy…

– Köszönettel elfogadjuk! – szakította félbe Trentont Duane, s eléje sétálva szembefordult a fortyogó katonával. – Éjszaka a Sötét erdő amúgy sem nyújt barátságos menedéket – folytatta lehalkítva szavait, s mélyen Trenton szemébe nézett. Bármilyen méreteket öltött is Trenton ellenszenve Sasbérc minden egyes szeglete iránt, a Sötét erdőbe mégsem kívánkozott vissza. Főleg az éj sötét takarója alatt.

– Örömmel halljuk. Nior körbevezet titeket a városban, míg a vacsora elkészül, s az asztalnál találkozunk mindannyian – folytatta Rahon Nior felé fordítva tekintetét, ki beleegyezően elmosolyodott.

A nap hanyatló köntöse már alulról szegélyezte körbe a magas hegyek kopár csúcsait, mire Trenton és kísérői Nior vezetésével visszaértek a városba tett útjukról. A vacsora a település központi részén álló nagyobb épületben várta őket, melyben Sasbérc népe ünneplésekkor és a győztes csaták utáni közös lakomákon gyűlt össze. Az épület, akár a többi lakóház, kőből épült, s erős gerendákra fektetett tető adott biztos menedéket a záporok ellen. Az ételhez egy fő- és több, rá merőleges, kellően hosszú asztalra terítettek. A központi főasztal szélétől tekintve Lemont, Trenton és Duane ültek egymás mellett. Őket Nior követte, majd a testvére, Nomar. Rajtuk kívül Trenton nem ismert fel mást, csak az asztal közepén helyet foglaló Arront, s jobbján Rahont, aki mellesleg Nomart követte soron. A túlsó szélen még három ismeretlen harcos is helyet kapott. Úgy tűnt, ők is előkelő pozíciót élveznek a város harcosai közt. A mellékasztalok terítékét a város lakói vették birtokukba. Fiatal s idős katonák, nők, gyermekek és egyszerű pásztorok is akadtak közöttük. Duane ajkához emelte kupáját, immáron nem első alkalommal, és kiitta.

– Nem panaszkodnék, de a gyomrom már szilárdabb étket is magába tudna fogadni, mint ez a bor, bármily fogamra való is! – jelentette ki vidáman a vacsorára várva. – Mondd, Nior, ki az a csuklyás ember, ki Arronnal diskurál már jó ideje?

A kérdésre Trenton is felfigyelt, s titkon felvette a beszélgetés fonalát.

– Árnyékjáró Onior – felelte Nior, miután szemügyre vette az asztalt. – Harcban páratlan. Ellenfelei ritkán látják, de akkor is már késő. Eggyé válik ellensége árnyékával, s csendesen suhan vele. Így a sárkány s megülője sem látja. Mikor pedig figyelmük mást vesz célba a harc hevében, Onior pengéje kinyúl az árnyékból, halált hozva kiszemeltjére.

Ekkor egy fiú közeledett az asztalhoz, pelyhes arca fiatal voltát tükrözte, de gesztenyebarna szemében harcedzett katona magabiztos magja csírázott. Az asztal fölött áthajolva Rahonhoz beszélt, majd távozott.

– Ő Rion – adta Duane tudtára Nior, látva, hogy Ovidion katonája érdeklődve figyeli a fiú megjelenését. – Rahon fia.

– Rion, csak így egyszerűen – kérdezte furcsállón Duane –, semmi hangzatos előnév?

Nior felnevetett.

– Riont még nem edzette csata, így lehetőségek híján nem volt esélye nevet szerezni magának. A harcosok közé lépése is csupán a következő holdtöltekor esedékes. Ekkor veti ki madara először szárnyait. Nevet csupán Sasbérc legkiválóbb harcosai szereznek oly cselekedettel, mely emberfeletti bátorságról vagy kimagasló tettről ad tanúbizonyságot. S ha gazdáját neve eléri, a város lakói tisztelettel adóznak neki.

Duane fejében kérdéseket vetettek fel a hallottak, de az étel érkezése s a sült hús elmét tompító illata feledtette vele azokat. A vacsora kellemesen telt, s utána Nior megmutatta a jóllakott katonáknak a szálláshelyeiket. Egy kisebb, ámbár takaros házat bocsátott Sasbérc a három vendég rendelkezésére, mely egyetlen helyiségből állt, benne négy, gondosan megvetett ággyal.

– Amott meleg fürdővizet is találtok a tisztálkodáshoz – mutatott Nior az egyik sarokban álló dézsára s a mellette sorakozó teli kancsókra. – A hold már magasan jár, távozom én is. Reggel várni foglak titeket, s ismét a nagy csarnokba járulunk.

– Köszönjük! – biccentett Lemont, és az egyik üresen álló ágyra ejtette lecsatolt kardját.

Az ágyak mentén finom készítésű szőttes díszítette a falakat. Ezek Sasbérc korai idejének híres harcaiból kiragadott pillanatokat jelenítettek meg. Duane a legközelebb eső ágyra vetette magát, s miután megszabadult a nehéz páncéljától, korán elnyomta az álom. Trenton még hosszasan kihasználta a meleg fürdő megnyugtató érintését, majd soká fennmaradt gondolataiba mélyedve. Legfőképp a Hősök csarnokában történt szóváltás foglalkoztatta. Arron, a nagy Viharverő – húzta el a szája szélét. – Önelégült s beképzelt, kit csak saját java érdekel, s a másét nem tartja semmire. Az istenek is bosszút állnak rajta, hogy becsmérlő szavait rájuk merte szegezni! Kiton, szelek ura, taszítsd le madarát a mélybe, hogy méltó büntetés mellett hajtson fejet, midőn eléd járul! Harminc arannyal áldom neved hazatértemkor hálám jeléül. De előbb életre kell hívnom a szövetséget. Bármily ellenszenves is, harcosaira szükség van az óriások ellen. Ovidion serege erős, fegyverei halálosak, de az eget nem uralhatják. S azok a madarak… Roppant erő sugárzik belőlük, ha szárnyuk alá csap a lég. Szükség van rájuk, még ha el kell is rejtenem mélységes utálatomat! Szükség van rájuk…

Trentont a hajnal lágy fénye keltette, mely fátyolosan derengett az ablakra húzott vékonyka függönyön keresztül.

– Duane! Lemont! Ébresztő! – kiáltotta el magát, s a foglalt ágyak oldalához koppintotta csizmája orrát. Közelebb lépett az utolsó, üresen hagyott fekhelyhez, hova felszereléseiket elhelyezték az este folyamán. Lemont segítségével Trenton és Duane gyakorlott mozdulatsorral magára öltötte páncélját. Épp az utolsó meghajlított csat bepattintásával foglalatoskodtak, mikor kopogás tompa hangja szűrődött át a vaskos faajtón.

– Ki az? – kérdezte Trenton válaszra várva.

– Nior vagyok – válaszolta egy hang kívülről. – Az étel már az asztalon vár minden éhező gyomrot!

– Egy pillanat, és indulunk – mondta Trenton felcsatolva derekára a kardját. Az ajtón kilépve a reggel harmatos illata fogadta őket. A nap még közel sem kúszott a hegylánc keleti csúcsaira. Sugarai álmosan tapogatták a megtépázott gerinc túlfelét kapaszkodót keresve.

– A vendégeim vagytok a reggeli étkezésre. Kövessetek lakomba! – invitálta őket Nior.

– Megtisztelsz minket – felelte Trenton, s vendéglátójuk lépteit követve elindultak a város egy félreeső utcáján. Az ifjú sasbérci harcos a fennsík pereme mentén lakott, az egyik szélső kunyhóban. Fiatal asszonya előkészítette az ételt, mire kedvese megérkezett a vendégeivel. A meleg cipó kellemesen esett az ovidioni katonáknak. Akár az otthoninak, oly íze volt, s ropogós héja puha belsőt rejtett. Mellé frissen sült bárányhús került az asztalra, mely könnyedén vált el a csonttól. Trenton a jóízű falatokat nyugtalanul vette magához. Gondolatai a Sziklavár alól előbukkanó nagy vízesés zuhogásánál is sebesebben szaladtak fejében.

– Mesélj nekünk Viharverő Arronról! – bökte ki végül, miközben Nior egy korty borral öblítette a falatot a torkáról. – Mi az ő története?

– Viharverő hirtelen természete sokszor hoz borús felhőket a feje fölé. Ennek ellenére kiváló harcos – felelte Nior, és egy újabb falat húst tépett magának. – Nagyapja a méltán híres Acélkezű Borron, ki az óriások közt uralkodó Daar apját egy felderítés során a halálba küldte. Mivel az óriások élete hosszú, s vaskos markokkal kapaszkodik a földi létbe, az még most is élhetne, ha nem jő Borron, s döfi át a szívét. Eztán az óriások dühe feltámadt, és Sasbércre támadtak, noha győzelmük kétséges volt. A düh leplet borított szemükre, s szervezetlenül indultak csatába, Sasbérc harcosai pedig visszaverték a közelgő halált. Az ütközet azonban nem múlt el veszteségek nélkül… Borron fia, ki Arron apja volt, elesett. Egy sárkány állkapcsa kettéharapta madara szárnyát, Barron a mélybe zuhant. Arron ekkor még anyja méhében pihent, így nem láthatta atyját. Nagyapja nevelte, míg el nem ragadta a halál. Két őrszemet vett üldözőbe társával, kiket egészen a Fagyott szigetig üldöztek, s onnan nem tért vissza. Arron ekkorra fiatal harcossá érett, s többször is az óriások táboráig repült keresve a harcot. Az Utolsó Nagy Csatában meg is kapta. Az óriások felé indult, s látta, ahogy szervezkednek, harcra készülnek. Kivárt, s céljukat kiismerve figyelmeztette Ovidiont. Merthogy nem Sasbérc volt támadásuk iránya. A griffmadár szívós, gyors, s karma hegyes. A sárkányokban könnyűszerrel kárt tehetnek. Ovidion ellenben könnyebb préda, a földről nehéz egy sárkány hátán buzogányát lengető óriást levadászni. Országod Sasbérc segítségét kérte a harcban, Arron pedig a két nép közt kötelékként vállalt szerepet a közelgő vészben. Sasbérc minden harcosával, egetverő vihar cikázó villámai közt, oldalvást támadott az óriások seregére. Ekkor ütközött meg félelmet nem ismerve Daarral, mely párharcuk közben mindkettőjüket sérülés érte. Daar mellkasán hosszú seb tátongott. Azonban Arron sebe mélyebb volt, mert a lelkét vette célba. Összeütközött az óriás sárkányával, s mindketten a mélybe zuhantak. Hűséges madara próbált a levegőben maradni, de a vihar dobálta, s a szárnyát nem fogta a szél. Arron Ovidion fala mellé zuhant, hol atyád talált rá, ki ekkoron még nem foglalta el a trónt. Wettrába vitte, s a gyógyítók talpra állították. Arron lelke azóta sem pihent meg, mert nem tudja elviselni, hogy adósa apádnak. Eztán tért vissza Sasbércre, s kapta a harcosoktól a Vihaverő nevet hősies küzdelméért.

– És e csata óta vezéretek Viharverő Arron? – kérdezte kíváncsian Trenton.

– Sasbércen mindenki a maga ura. Elismerve harcostársaink tetteit követjük egymást a csatában, akaratunk azonban szabad. Ki csatában nevet szerzett, adhat célt másoknak, de azok joga azt visszautasítani, ha szívük ellen való. A város lakói pedig tisztelik harcosaikat, mert védőszárnyaik alatt nyugodt életre lelnek. Így Sasbérc ügyeit reájuk bízzák, míg ők napi dolgaikért felelnek.

– No de hadd legyen nékem is egy kérdésem hozzád! – folytatta Nior kíváncsian. – Miféle szerkezetbe veti bizalmát Ovidion, mely elég erős ahhoz, hogy szembeszállhat a sárkányok hatalmával?

– Pentex Galagher, a hadsereg parancsnoka készíttetett ballistát saját elképzelése alapján, mely képes Ovidion falának magasságánál hússzor magasabbra lőni. Gyors és pontos vesszőket lő, melyek akár a négyujjnyi vastagságot is megütik.

– Az bizony szép távolság – ismerte el Nior, és lesöpörte az asztalról a szanaszét heverő, hátramaradt morzsadarabokat.

– Szép bizony! De ezenfelül van még egy fegyvere, mit nem osztott meg katonáival – tette hozzá Trenton emelkedett hangon.

– Miféle fegyver? – Nior szeme érdeklődve csillant meg.

– Nem árulta el – felelte Trenton. Hangján érződött az elfojtott sérelem, mivel a parancsnok még neki, a király fiának sem adta tudtára e titkot. Nior csalódottan hátradőlt a székben, és gondolataiba merülve várta, hogy a katonák elfogyasszák az ételt.

Az ébredező város lakói sürögve végezték a mindennapi teendőket a ház körül, mikor a hírnök a Hősök csarnokába indult. Társaival Nior kíséretében felsétáltak az épület oszlopaihoz vezető lépcsőn, majd beléptek a hatalmas terembe. Az előző napi ittjártukkal ellentétben a nyugati nap helyett csupán a fáklyák árasztották el hullámzó fénnyel a hatalmas helyiség eldugott szegleteit. A terem végénben felállított asztal mögött Arronon és Rahonon kívül immár többen is jelen voltak. Nior biccentett harcostársainak, majd elfoglalta a számára kijelölt helyet. Összesen hét sasbérci harcos nézett farkasszemet Ovidion küldötteivel. Rahon felállt a helyéről, s társain végignézve a hírnökhöz fordult.

– Megvitattuk Ovidion kérését, s döntésre jutottunk – jelentette ki, szavaira Arron arca dacosan megrándult. – Sasbérc hajlandó Ovidion oldalán csatába vonulni, hogy egyszer s mindenkorra elejét vegyék az óriások támadásainak.

– Ovidion köszönettel fogadja új szövetségesét, hogy lobogója alatt arassanak dicső győzelmet…

– Sasbérc nem vonul harcba Ovidion kutyájaként! – szakította félbe Trenton beszédét Arron, nyomatékosan hangsúlyozva szavait.

– Arron, kérlek… – nyugtatta Rahon harcostársát. Megvárta, míg dühe egy könnyed sóhajtással távozik testéből. – Sasbérc nem Ovidion zászlaja alatt vonul csatába, s harcosaira nem vonatkozik királyotok parancsa. Külön seregként kívánunk oldalatokon harcolni, mely vállvetve áll mellettetek a csatában.

– Egy egységes sereg közös irányítás alatt szervezettebben mozog – próbálta Trenton tovább győzködni a harcosokat.

– Nehéz lenne parancsot osztani annak, ki fejed felett a magasban vívja csatáját – vetette fel az asztal jobb sarkán ülő férfi, kiben Trenton felismerte a vacsorán látott Árnyékjáró Onior személyét.

– Igaz, s legfőképp tagadhatatlan szavak – helyeselt Rahon. – Az égben dúló harcot égben szálló harcosnak kell vezetni, míg a földi támadást földi katonának.

– Ám legyen! – fogadta el az ajánlatot Trenton, látva, hogy többen is mozgolódni kezdenek, s csendes sugdolózásba fognak az asztal mögött. – Sasbérc válaszát megviszem Ovidionba, s mikor legközelebb levélbe borul az erdő a hegy lábánál, hírt hozunk a támadás részleteiről.

Trenton meghajolt, majd sarkon fordult. Duane és Lemont két lépés távolságot tartva követték a csarnok bejárata felé.

2. fejezet
Sasbérc fia

– A következő holdtöltekor égre szállok, és meg sem állok, míg helyet nem kapok a Hősök csarnokában – jegyezte meg a felhők formálódását figyelve Rion.

– Csak közben meg ne feledkezz róla, hogy leszállj s meglátogass! – felelte a fiú mellett pihenő, csillogó tekintetű leány. Aggódó gondolatait egy kedves mosoly mögé rejtette. A gyér fűben fekve követték nyomon a pihe felhők lomha utazásait. Ám a tekintetük mögött megbúvó gondolataik messze a foszlányokon túl jártak. A Sasbérc fölé tornyosuló sziklafalat tűzbe borította a nyugovófélben lévő napkorong lángvörös fénye.

– Szélszilánk erős, s biztos társad lesz az égben, de a penge, melyet magadhoz veszel, vonzza a bajt, akár a rohanó mezei nyúl a szemfüles sasokat – hajolt a lány Rion fölé, s végigsimította a fiú állát. – Nem akarom, hogy korai harcok szakítsák ki kezemből kezedet. Főleg most… – csuklott el a hangja.

– Miért mondod ezt? – kérdezte meglepetten Rion, s Iel felé fordult.

– Ovidionból katonák érkeztek – felelte a lány –, magam láttam, ahogy Nior kíséretében a csarnok felé tartottak. A Sötét erdőn át jöttek, dacolva a veszéllyel. Én mondom, nem jelent jót, ha ekkora kockázatot vállalnak.

Katonák Ovidionból? Miért érkezhettek? Az óriások újabb támadásra készülnek? Ez lehet az alkalom! Már csak néhány nap, és itt a holdtölte! A harcosok közt csatába vonulok, s végre eljön az én időm! A Hősök csarnoka örökké a nevemet fogja zengeni!

Iel aggódva fürkészte Rion gondolatokba mélyedő arcát. A fiú észrevette, és egy megnyugtató mosollyal próbálta a lány komor vonásait kisimítani.

– Erős leszek bármily harcban, s nem üt sebet rajtam a legerősebb pallos sem. Ha csaták jönnek, hát jöjjenek csak sorra! Így számos alkalmam lesz, hogy nevem kiteljesedjék, s atyám mellett a Hősök csarnokából védjelek téged és városunkat. De ha megnyugvást keresel, gyere velem, s teljesítem vágyad.

Rion felült, s kezet nyújtva felsegítette Ielt. Sietős léptekkel szinte húzta maga mögött a lányt, kinek hosszú, világos hajába bele-belekapott a hegyoldal falain megtörő szellő. A város mögötti sápadt sziklafal mentén vezette egészen egy szűk lépcsőig, mely hosszan a magasba tört. Gondosan megmunkált lépcsők végtelennek tűnő során keresztül igyekeztek felfelé, mígnem útjuk kelet felé kanyarodott egy horpadásba a hegygerincen. A Hősök csarnokánál is magasabbra tértek, ahonnan a talpuk alatt egész Sasbércet beláthatták. A nap a Sötét erdőt kettészelő ovidioni fal fölött vörösre festette az égboltot. Tekintetüket azonban más vonzotta. A hegylánc oldalába férkőző horpadásba griffmadarak húzódtak be a közeledő éjszaka sötétje elől. Menedéket kerestek a kiugró hegyorom alatt s a megtépázott szirtek közelében. Köztük a teljesen kifejlődött példányok lángvörös tollakkal nyakuk körül méregették az érkező fiatalokat. Rion lassított a léptükön, és kiegyenesedve magabiztosan vette útját a madarak felé.

– A griff büszke madár, s érzi a félelmet. Tisztelettel kell járni köztük, különben elveszíted tekintélyed, s rád támadnak, ha közelítesz – súgta oda Ielnek.

– Minden sasbérci tudja, hogy bánjon egy griffmadárral, ó, bölcs tanító! – kuncogott a lány. – Ovidion katonáit, lehet, hogy jobban érdekelné e roppant részletes ismertető.

A madarak félkörben a lépcsőt övezve figyelték, ahogy Rion és Iel határozottan egy bizonyos példány felé sétál. A kiszemelt griffmadár izgatottan mozgolódni kezdett, és lábra állt. Mellette egy sok csatát megélt társa kinyitotta szemét, s elnyújtott vijjogással figyelmeztetően felszegte a fejét. Ahogy szárnyait magasba emelte, jobbján a megtépázott tollak egy súlyos, múltbéli támadás nyomairól árulkodtak.

– Nyugalom, Holdsarló! – csitította tenyerével nyugalomra a büszke madarat Rion, és a mellette várakozó griffhez lépett.

– Szélszilánk és én jó párost fogunk alkotni az égen – túrt bele a madár lehajtott fején ágaskodó tollakba. Annak tollvégei kezdtek vörösbe hajlani, de teljesen még nem övezte lángolva ágaskodó tollkorona a nyakát. Noha méreteiben Rionnál vagy két-háromszor magasabb volt, kíváncsian s játékosan figyelte a fiút. Fehér szárnyai nyugodtan pihentek az oldalán, miközben hosszú farkával a törmeléket söprögette maga mögött a földön.

– Amióta az eszemet tudom, ügyelve vigyázom gondját, s eggyé válok gondolataival. Az évek során megerősödött, s mikor sorsunk eggyé forr az Aten, a harcossá avatás napján, szárnyai erőteljesen kapnak majd a szélbe. Első repülése közel van már, tudja ezt ő maga is nagyon jól.

Szélszilánk egyetértően vijjogott, s fejét Rion homlokának nyomta. Iel közelebb lépett, és végigsimította a hatalmas állat nyakát. Tollai selymesek voltak, akár a lágy folyású patak.

– Vigyázz Rionra, Szélszilánk! Hozd vissza minden csatából, s óvd az életére törő veszélytől! – súgta maga elé a madárhoz hajolva a lány. Gyomrát az aggódás hűvös karmai szorították apró kaviccsá. A griffmadár felegyenesedett, s két lábra állva csapkodott. Aranyszínbe öltöztette fehér szárnyait a napfény utolsó bágyadt sejlése. Iel elmosolyodott, és Rion vállát átkarolva figyelte, ahogy a madár visszahúzódik pihenőhelyére. Egy hosszú pillanatig álltak némán tovább, mígnem a napkorong már-már alábukott a horizonton. Ekkor Rion kézen fogta Ielt, és vidáman visszaindultak a városba. Óvatosan vetették meg lábukat minden lépcsőfokon lefelé, mivel az egyre gyorsabban eluralkodó sötét szürke homályba borította a sziklás hegyoldalt. Az épületek közelébe érve Iel csókkal búszúzott el Riontól, és besietett a közeli, ívesen faragott, kerítéssel körbevett házba. Rion megkerülte az épületeket, és egyenesen a város központjában álló, közös lakomákhoz használt épülethez sietett. Az ajtót feltárta, s egy szót sem szólva a főasztalhoz sétált. Kíváncsi, sanda pillantást vetett az asztal szélén helyet foglaló ovidioni katonák felé.