Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

MULTATULI

MAX HAVELAAR

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Eduard Dekker
(Multatuli)

MAX HAVELAAR
VAGY
A HOLLANDIAI KERESKEDELMI TÁRSASÁG
KÁVÉÜZLETEI

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-466-5 EPUB
ISBN 978-963-559-467-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1860

az elektronikus változat az 1924. évi
magyar kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
Max Havelaar of de Koffieveilingen
der Nederlandsche handelmaatsche

a borító az 1631-es Aemilia gályáról készült
festmény részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

MULTATULI

„Aki nem ad többet, mint amennyit kapott,
az nulla és azzal, hogy megszületett,
csak haszontalanságot követett el.”
Multatuli

Hollandiát tengeri kereskedelme és hosszú időn át folytatott gyarmatpolitikája nagy anyagi jóléthez juttatta. Ennek a vagyonnak legfőbb forrásai a távoli Keleten szerzett gyarmatok, honnan a nagy kereskedelmi vállalatok hajói nyersárukkal és fűszerekkel gazdagon megrakva érkeznek mind a mai napig vissza a holland kikötőkbe. Hollandia népének szelleme, mi sem természetesebb, hogy erősen kereskedői jellegű. A vagyonszerzés állandó módja mindenkor rányomja a maga bélyegét a néplélekre, de különösen ama osztályok életfölfogására, amelyeknek a kereskedelem vagy ipar adott formája létalapjukat alkotja.

Az irodalom, a művészet, az emberi lélekből fakad; lelki szükségleteket elégít ki. A holland irodalom a XIX. század elején a jóllakott, kényelmesen és zavartalanul emésztő nyárspolgárok irodalma volt. A költészet a vaj- és sajtzsírtól csöpögő és fénylő polgári jóléthez szelídült, melynek szárnyas lovát ájtatoskodó kálvinista tiszteletesek tartották féken. Minden irodalmi műnek megvolt a maga jól kiszabott formája. Tartalmilag pontosan meg volt határozva, hogy az egyházi énekes- és imádságoskönyveken kívül milyen az a „jó könyv”, amely egy tisztes polgárcsalád tagjainak a kezébe illik. A költészet az „isten, király és haza” dicsőségét ápolta, ha pedig más tárgykörből merítette anyagát, akkor föltétlenül vigaszt kellett nyújtania s bizonyságot kellett tennie amellett, hogy minden gonosz elveszi végül jól megérdemelt büntetését. És ami ennek a költészetnek másik fő erénye volt: a költők minduntalan a „családi boldogságról és családi békéről” énekeltek; minduntalan vissza-visszatértek a családi képeslapokban és almanachokban „az első tejfogról”, vagy ennek vagy amannak a kedves rokonnak, bácsinak vagy nénikének az „első ősz hajáról” szóló versek, vagy „bájos” elbeszélések. Minden oly szelíd és csöndesen fehér volt, mint nyári éjszakán a Hold fénye a nyugodtan poshadó állóvizek tükrén.

A holland szellemi életnek ezt a mozdulatlan, zsíros, szentimentális csöndjét zavarta meg 1860. május havában Multatuli föllépése. Ekkor jelent meg első műve, a „Max Havelaar, vagy a holland kereskedelmi társaságok kávéárverései”.

A név - álnév: azt jelenti, hogy „sokat tűrtem”.

Tette valósággal „felségárulás” volt a holland nemzeti irodalomban, amelynek ápolói, nagyjai, jobbára a protestáns papokból vagy papi családokból kerültek ki. Ő sem írásmodorában, sem lelkileg nem tartozott e céhbeliek közé, minélfogva megvolt rá az okuk, hogy ellenséges indulattal és megvetéssel tekintsenek a „vakmerő lázadóra”, aki nem kiméi! a holland nép - azaz a holland burzsoázia - nemzeti dicsőségét, az állam tekintélyét, a családi „erkölcsöket”, hanem mindent „bemocskol”; „sárba rántja a hivatalos tekintélyeket”, „megrontja az erkölcsöket” és „szégyent hoz a nemzetére”.

Pedig lélekben, szándékban, erkölcsi világfölfogásának krisztusi tisztaságában mily magasan állott fölöttük!

Sorsa, természetesen, az volt, mint minden nagy léleké, aki az emberiség szellemi fejlődésének során eddig föllépett, hogy az igazságot, a nemesebb erkölcsöt szolgálja és diadalra segítse: megaláztatás, üldözés, megvetés, nyomor, egyszóval - mártírium. Megkezdődött az évezredek óta újra és újra megújuló régi harc az egyén és a társadalom között. A kapitalisztikus társadalom átlagemberének erkölcse a célszerűség és hasznosság elvére épül föl; ami számára hasznos, az erkölcsös is. Nem egyéb ez, mint az ősrégi csordaelv: a csordaérdek előtérbe helyezése, hogy aztán azt, aki a csorda érdekeivel ellentétben látszik állani, mint közveszélyes rendbontót lebunkózzák. Ezen az alapon ítélték halálra Szókratészt az athéniek, ezen az alapon feszítették meg Jézust, mert - mint ahogy Kaifás mondta - „a nemzet szempontjából jobb, ha egy ember hal meg, mintha a nép pusztul el”. Minden korban támadtak és támadnak ugyanis emberek, akiknek lelkében valami magasabb rendű érzés vagy gondolat kel életre, mint az uralkodó társadalmi osztályok által képviselt „hasznossági és célszerűségi elv” és így szembekerülnek „az állami vagy társadalmi renddel” s ha áthevíti lényüket a lelkesedés tüze és fölveszik a harcot az új élet igazságért, az új eszméért, a küzdelemben, mint úttörők, rendesen elbuknak. Ámde a kiszórt eszmemag is rendesen újra és újra szárba szökken, a mártírt mártírok követik, harcaik nyomában elvénhedt kultúrák omlanak össze és új kultúrák lépnek a helyükbe. Minden ilyen megkezdett és végig küzdött harc egy lépés előre az emberi nem szellemi és erkölcsi emelkedése és szabadsága felé. Multatuli is ezt a harcot vívta nemzetével és korával: az általános emberi erkölcs elvét szembeszögezve az egész keresztény-kapitalista civilizáció hasznossági és célszerűségi elvével, vagyis az álkereszténység álmoráljával.

Írásainak legnagyobb része harcos írás, amely az emberi lélek fölrázását, az emberi méltóság öntudatának fölébresztését szolgálja. Fő fegyvere a szatíra.

Ezt a rendíthetetlen hitű, bátor, harcos embert családi nevén Eduard Douwes Dekkernek hívták. Amsterdamban született 1820. március 2-án. Atyja egy kereskedelmi hajó kapitánya volt. A gimnázium elvégzése után kereskedelmi pályára lépett, azonban ez a pálya sehogy sem tetszett neki, sok visszásságot fedezett föl benne és későbbi írásai telve vannak a kalmárszellem és kalmárlelkek szatirikus ostorozásával. Tizennyolcéves korában, 1838-ban, elhagyta a kereskedői pályát és egy „Dorothea” nevű kereskedelmi hajón, amelynek parancsnoka az atyja volt és Jan nevű testvérbátyja az első kormányosa, Kelet-Indiába ment, hogy a hollandi szigetgyarmatokon állami szolgálatba lépjen. 1839. január 6-án ért indiai partot és 15-én foglalta el állását, mint irodai gyakornok Batáviában. Az állami szolgálatban a ranglétrán szokatlanul gyorsan haladt előre. 31 éves korában, 1851-ben már Amboina (Molukka-szigetek) kormányzóhelyettesévé nevezték ki. Végtelenül lelkiismeretes és korrekt ember volt, ami, míg alantas állást töltött be, nem volt baj, sőt ellenkezőleg: inkább előnyére szolgált. Amint azonban a ranglétrán mindegyre följebb haladt, a lelkiismeretesség és az emberies érzés annál több kellemetlenséget szerzett számára, mert a gyarmati kormányzás művészete nem az emberiességen és a tiszta erkölcsön alapult, hanem a korrupción, a lelkiismeretlenségen és az embertelenségen. 1856. január 4-én Lebakba (Jáva-szigetére) helyezték át ugyancsak kormányzóhelyettesi minőségben. Nem tartozott amaz emberek közé, akik a „zöld asztalnál” szeretnek dolgozni; sokkal több volt benne a tettvágy és az emberséges érzés, úgy, (hogy csak ott érezte jól magát, ahol az emberekért tenni lehetett valamit. Minden törekvése oda irányult, hogy megvédje a bennszülött dolgozó népet úgy a saját fajtájabeli, tehát a színes arisztokrácia kizsákmányolásával, mint a holland közigazgatási hivatalnokok lelkiismeretlenségével és gazságaival szemben. Ebben a törekvésében azonban mindössze csak egy támogatóra talált: a feleségére, Tinére, családi nevén Van Wynbergen Everdine Huberte bárónőre, akivel 1846. április 10-én kötött házasságot Tjanjorban. A bennszülött dolgozó nép érdekeiért folytatott harcában alul maradt; fölöttes hatóságai nemcsak, hogy nem támogatták, hanem egyenesen ellene fordultak. Miután lelkiismeretével nem tudta összeegyeztetni a gyarmati kormányzás gazságait és nem akart egyéni hasznot húzni az általános korrupcióból, 1856. április 4-én megvált az állásától és visszatért Európába.

Szembekerült az egész keresztény kapitalista civilizációval: legelőször a gyarmatokon, aztán itthon Európában, saját hazájában, ahol „keresztény valláserkölcsi alapon” űzték a kereskedelmet, az irodalmat, a politikát, a jogszolgáltatást s ahol neki - senkivel szemben se volt és lehetett igaza, mert ember volt, emberebb ember a többinél. Ő, aki előtt egy fényes, vagyonhoz és jóléthez vezető életpálya állott nyitva, a legborzasztóbb anyagi nyomorúságba jutott családjával együtt. Ezt a harcot, ezt a küzdelmet az igazságért és egy magasabb rendű erkölcsi világfölfogásért írta meg Max Havelaar történetében, amely tulajdonképpen, mint minden igaz és nagy írás, egy darab önéletrajz. Így vegye az olvasó is Havelaar történetét a kezébe: ez Douwes Dekker élete 1859 teléig, amikor is ezt a könyvet Brüsszelben, részben egy nyomorúságos, fűtetlen padlásszobában, részben pedig füstös lebujok piszkos asztalain, meglehetősen „esztétikátlan sörivók” társaságában megírta. Családja pedig ezen közben tőle távol nyomorgott... rokonoknál, ismerősöknél, akik valamennyien arra törekedtek, hogy az asszony váljon el a férjétől, aki „meggondolatlan ostobaságaival” romlásba döntötte a családot és „szégyent hozott” a rokonokra... Tudniillik a hasznossági és célszerűségi elv erkölcsi álláspontja a házastársi életre alkalmazva, a kapitalisztikus társadalmi rendben mindenkor ezen a hangon beszél. De Tine kitartott.

Mikor Multatuli könyve elhagyta a sajtót valóságos „borzongás futott át az országon”, mint ahogy Van Hoevell képviselő mondotta az alsóházban és „nagy nyugtalanságot, sőt fölháborodást váltott ki nagyon sok lélekben”. Mindenki tudta, hogy az álnév mögött egy magasállású gyarmati tisztviselő rejtőzködik, aki megvált az állásától. Regénye tulajdonképpen egy véd- és vádirat, művészi formába öltöztetve. Szatírája valósággal gyilkolja a szatócslelkek millióit, akik mindenkit korrumpálni igyekeznek, aki velük érintkezésbe kerül, de a szabadság és a lelki tisztaság tavaszi szellője árad belőle azok felé, akik emberséges életre s egy új világ megvalósítására törekszenek. Max Havelaar egyszerre híres emberré tette Multatulit, azonban még nagyon soká kellett küzdenie, míg végre írásai révén némi anyagi sikerhez is jutott és megszabadult a mindennapi sötét kenyérgondok fojtogató öleléséből. Az állam szolgálatába nem sikerült visszajutnia, noha erre többször kínálkozott számára alkalom, ámde csak bizonyos föltételek elfogadása mellett - rehabilitálták volna. Könyvét azért írta, hogy „a jávaiak sorsán javítson” és nem azért, hogy az ő száját - betömjék. A kapitalisták vallás-erkölcsi és társadalmi elveik szemszögéből ezt a különös Multatuli-féle erkölcsöt nem tudták megérteni, mikor náluk minden adható és vehető megfelelő áron.

Könyvének első kiadása csakhamar elfogyott. Új kiadás tíz esztendőn át nem jelent meg belőle, mert kiadója „magasabb erkölcsi és hazafias érdekből” nem hozta többé forgalomba a könyvet és mivel a tulajdonjogot az első kiadás alkalmával minden különösebb kikötés nélkül „örök időre” megvásárolta, Dekker hiába vitte szerződését a bíróság elé, semmiféle módon nem tudta szerzői jogát érvényesíteni. Csak 1870-ben, volt kiadója halála után, került újra forgalomba, miután a kiadó fia, apja bűnét azzal törekedett jóvá tenni, hogy művét szabad rendelkezésére bocsátotta a szerzőnek.

A folytonos anyagi küzdelmek 1870-ben teljesen szétbomlasztották családi életét, háztartása Hágában föloszlott, Tine Olaszországba ment állásba, s ő pedig Mainzba, majd Wiesbadenbe ment újságtudósítónak. Küzdelmei alatt egy bátor lelkű hágai tanítónő, Mimi Hammindk Schepel csatlakozott hozzá, aki szintén megosztott vele és családjával minden nyomorúságot és tőle telhetőleg anyagilag is támogatta őket. Tine, akit a nyomorúság elűzött tőle, 1874. szeptember 13-án Velencében meghalt. Felesége halála valósággal összetörte Dekkert. Egy gazdag tisztelőjének és barátjának anyagi támogatása juttatta végül abba a helyzetbe, hogy anyagi gondoktól némiképp megszabadulva, folytathassa irodalmi tevékenységét. Nieder-Ingelheimben egy villát vásárolt és rendezett be a számára. Végül irodalmi munkásságát is mindegyre nagyobb anyagi siker koronázta, úgy, hogy második házasságában, melyet régi és hű barátnőjével, Mimmivel kötött, teljesen rendezett anyagi viszonyok mellett a legbensőbb lelki harmóniában élt. Multatuli 1887. február 19-én halt meg asztmában. Holttestét Nieder-Ingelheimből Gothába szállították, hol végrendelkezése szerint, február 23-án délután 3 órakor elhamvasztották.

Multatuli többi munkái: a „Szerelmes levelek”, - „Tanulmányok a milliókról”, - „Fejedelmi iskola” (dráma 5 fölvonásban), - és főmunkája a hét kötetben megjelenít „Eszmék”. Könyveivel csakhamar világhírre tett szert, először a franciák kezdték fordítani, majd a németek és angolok s írásai mindenfelé lelkes fogadtatásra találtak a szabadság barátainál és egy magasabb rendű erkölcsi kultúra harcosainál.

Természetes, hogy ma már Hollandiában a nemzet legnagyobb fiai közé sorozzák az egykor - üldözött és kitagadott „hazafiatlan és erkölcstelen” lázadót.

Ő többet adott a hazájának és az emberiségnek, mint amennyit kapott, tehát - születése és élete nem volt haszontalan cselekedet. Beteljesítette azt, amit a művészetről vallott:

„Művészet - a szó nemes értelmében - a szépségérzés ébresztésének leghatalmasabb eszköze. Vagyis: eszköz arra, hogy nemesítsünk vele. Ez pedig: az élvezés képességének a gyakorlása. Ez viszont: egy - az erénnyel. És így jutunk mindegyre közelebb a boldogsághoz.”

„Nincs semmi, ami költőibb lenne, mint az igazság. Aki nem talál benne költészetet, az örökké szegény költőcske marad.”

Multatuli az igazság és jóság szépségének volt az apostola, úgy is, mint ember tetteiben, úgy is, mint író műveiben.

Migray József

MAX HAVELAAR

ELSŐ FEJEZET

Kávéügynök vagyok és a Lauriergracht 37. szám alatt lakom. Nem szokásom regényeket és más efféléket írni és sok töprengésembe került, míg arra határoztam magamat, hogy külön megrendeljek egy rizsma papírt s megkezdjem ennek a műnek az írását, melyet most, olvasóm, a te kezedbe adok és melyet, el kell olvasnod, akár kávéügynök vagy, akár pedig valami más. Nemcsak azért, mert sohasem írtam olyasmit, ami regényhez hasonlít - sőt nem tartom különb embernek, ha valaki ilyet olvas, mert én tetőtől-talpig kereskedő vagyok. Esztendők hosszú végtelenén át töprengtem, vajon mire valók az effélék és csodálkozom azon az arcátlanságon, hogy a költő vagy író olyannal akarja az olvasó fejét telebeszélni, ami sohase történt meg és legtöbbnyire nem is történhetett meg. Ha én a magam szakmájában (kávéügynök vagyok és a Lauriergracht 37. szám alatt lakom) a főnöknek (a főnök az a valaki, aki kávét ad el) olyat mondanék, amiben csak szemernyi volna is abból a sok valótlanságból, amik a költemények és regények túlnyomó részét alkotják, akkor nyomban szaladna Busselinck és Watermanhoz. Ezek is kávéügynökök, de a címüket önöknek nem kell tudniuk.

Résen vagyok tehát, nehogy regényt írjak vagy más félszeg föladatot tűzzek magam elé. Már csak azért is, mert mindig tapasztaltam, hogy akik ilyesmibe kezdenek, rendesen pórul járnak.

Negyvenhárom éves vagyok, húsz esztendeje járok a tőzsdére, ahol mindig található vagyok azok számára, akik tapasztalt emberrel óhajtanak beszélni. Nem egy kereskedőházat láttam már bukfencet vetni s ha ennek az okát kutatom, rendesen arra eszmélek, hogy abban a hamis irányban rejlik, melyben már megindulásakor volt.

Azt mondom: igazság és józan ész - és ezt vallom is! Az írást illetőleg hajlandó vagyok kivételeket tenni. A hiba, már, ami van Alphenünknél kezdődik, még pedig a kedves kicsikékről írt első sorokban. Mi az ördög vezethette rá az öreg urat arra, hogy az én gonosz szemű kis nővérem imádójának vallja magát, vagy a Gerhard testvéremének, aki mindig az orrával játszadozott? S mégis azt mondta: „szeretettől indíttatva dalolja verseit”. Gyerekkoromban sokszor így gondolkoztam: „szeretnék veled egyszer találkozni és ha nem adsz lekvárt, amit majd kérni fogok tőled, vagy annyi betű-süteményt, hogy kirakhassam a nevemet - Batavusnak hívnak -, akkor előttem - hazug ember a neved!” Csakhogy van Alphent soha nem láttam. Azt hiszem, halott volt már, mikor azt mondta nekünk, hogy az apám volt a legjobb barátja - bár többet adtam Pauláén Winterre, aki szomszédságunkban lakott a batáviai úton - s hogy az én kis kutyám nagyon-nagyon hálás kis kutya. Pedig nem is tartottunk kutyát, mert nagyon piszkos állat.

Minden hazugság! S így megy ez tovább a neveléssel. Új nővérkémet a zöldségeskofa hozta egy nagy fej kelkáposztában. A hollandusok bátrak és mindnyájan nemes ember. A rómaiak örültek, hogy a batávoktól nyugodtan élhettek. A tuniszi bej kólikát kapott, mikor a nederlandi zászló lobogását látta. Álba herceg valóságos szörnyeteg volt. Az apály, azt hiszem 1672-ben történt, valamivel tovább tartott, mint rendesen - éppen azért, hogy Nederlandot megvédje! Hazugság! Nederland - Nederland maradt, mert őseink ügyeltek az üzleteikre, s mert az igaz hitet vallották. Ez a tény.

Később azután újabb hazugságokkal találkozunk. A lány valóságos angyal. Aki ezt megállapította, annak sohasem voltak nővérei. A szerelem boldogság. Az ember ezzel vagy azzal a tárggyal a világ végéig futkos. A földnek azonban nincs vége - és az ilyen szerelem ostobaság! Senki se mondhatja rám például, hogy nem élek jól a feleségemmel - Last és társa kávéügynök-cég beltagjának lánya - és senkinek semmi kifogása a mi házaséletünkön. Én tagja vagyok az Artis-nak (a mi állatkertünk), a feleségemnek pedig egy kilencvenkétforintos perzsa kendője van, s köztünk legalább sohase volt szó oly ostoba szerelemről, mely mindenképpen a világ végén óhajt lakni. Mikor megesküdtünk, Hágába nászutaztunk (az asszony flanelt vásárolt ott és az ebből varrt alsókabátot még most is viselem) és a szerelem sohase kergetett bennünket ennél távolabbra, a világba.

Tehát: minden ostobaság és hazugság!

S miért lenne az én házasságom kevésbé boldog, mint azoké, akik tiszta szerelemből sorvadást szereztek maguknak és kihullt a hajuk? Vagy azt hiszitek, az én háztartásom kevésbé rendes, mintha tizenhétéves koromban versben adtam volna tudtul imádottamnak, hogy feleségül akarom venni?! Ostobaság! Épp úgy megtehettem volna ezt, mint akárki más, mert a rímfaragás is csak mesterség és bizonyára nem oly ördöngős munka, mint az elefántcsontfaragás. Mért volna egyébként oly olcsó a mézeskalácsra ragasztott verses idézet? De kérdezzétek csak meg, hogy mi az ára egy játszma biliárdgolyónak!

A versek - mint olyanok ellen, semmi ellenvetésem. Ha valaki megszabott sorba-rendbe óhajtja sorakoztatni a szavakat, ám tessék! De ne mondjanak olyast, ami nem igaz!

- Elállt az eső és az óra kettő.

Az még hagyján, hogy az eső valóban elállt és két óra van. De ha negyedhárom, akkor, ha szavaimat sorakoztatom csatarendbe, így fejezhetem ki magamat:

- Elállt az eső és most negyedhárom van.

A versfaragó azonban az eső elálltával kerekszámhoz van kötve. Pontosan két órának vagy akár tizenkét órának kell lenni, vagy pedig az esőnek nem szabad még elállni. A három vagy a nyolc a rímre való tekintettel - tilos! S a költőnek el kell rontania a maga dolgát, mert vagy az időjárást kell megváltoztatnia, vagy pedig az órát. Kettő közül az egyik hazugság!

Nemcsak a költemények csábítják a fiatalságot valótlanságra. Menj csak a színházba és jól kísérd figyelemmel, mekkora hazugságokkal ostromolják, a közönséget. A színdarab hősét épp az húzza ki a hínárból, kit a csőd fenyeget. Erre odaadja neki a vagyona felét. Nem lehet igaz. Mikor a minap a Prinzengrachton kalapomat a vízbe ejtettem, tíz centet adtam annak, aki kihalászta és meg volt vele elégedve. Jól tudom, hogy valamivel többet kellett volna adnom, ha engem mentett volna ki, no, de nem a vagyonom felét! Kézzelfogható, hogy így csak kétszer kell az embernek a vízbe esnie, hogy elszegényedjék. S az a legrosszabb az ilyen színházi előadásokban, hogy a közönség lassanként hozzászokik ezekhez a valótlanságokhoz. Annyira hozzászokik, hogy végül is szépnek hiszi és örül neki. Néha kedvem lett volna az egész földszintet a vízbe dobni, hogy lássam, vajon komolyan örül-e az ilyen valótlanságoknak? Én, aki hiszem és vallom az igazságot, ezennel tudatom az egész világgal, hogy csekélységem kihalászásáért nem fizetnék akkora díjat. Aki kevesebbel be nem éri, az hagyjon ott. Csak vasárnap adnék többet, mert akkor a nehéz óraláncomat viselem és nem az üzleti kabát van rajtam.

Igen, a színház sok embert elront; többet, mint a regények. Oly világos ez. Az aranyfürttel és papír dísszel cicomázott színpadi világ oly csalogató valami - már tudniillik a gyerekekre és oly felnőttekre, kiknek fogalmuk sincs üzleti dolgokról., Még ha a színészek szegénységet akarnak is ábrázolni, alakításuk mindig hamis és hazug. Egy leány, kinek az apja tönkrement, dolgozik, hogy a családját fenntarthassa. Helyes. Leül varrni, kötni, foltozni. De meg kell olvasni, hány öltést tesz az egész fölvonás alatt. Nyugtalan, sóhajt, az ablakhoz fut - de dolgozni nem dolgozik. Annak a családnak, ki ebből a keresetből megélhet, nagyon kevésre lehet szüksége. És ez a leány, persze - hős! Néhány tolakodó férfit ledob a lépcsőn és egyre ezt kiáltja: „Ó, anyám! Ó, anyám!” Tehát az erénységet szimbolizálja. De micsoda erény az, melynek teljes egy esztendőre van szüksége, hogy egy pár gyapjúharisnyát megkössön? Mindez nem hamis értelmezést ad az erényről és a létfenntartásért vívott küzdelemről? Ostobaság és hazugság!

Egyszerre csak visszatér az első udvarló, aki azelőtt a másolókönyvnél ült és most dúsgazdag és feleségül veszi a leányt. Ismét hazugság. Akinek pénze van, nem nősül tönkrement családból. És ha azt hiszitek, hogy ez a színpadon csak kivétel, helytálló az az ellenvetésem, hogy megrontják a közönségnek az igazság iránt való érzékét azzal, hogy szabálynak tüntetik föl a kivételt és aláássátok a közerkölcsiséget azzal, hogy megszoktatjátok a közönséget olyasminek tapsolni a színpadon, amit a valóságban minden józan kereskedő vagy ügynök nevetséges túlzásnak minősít. Mikor én megnősültem, tizenhármán voltunk az apósom (Last és társa) irodájában és volt ám ott forgalom!

Beszéljünk még a színpadi hazugságokról. Ha a hős merev, kimért komédiás lépésekkel elvonul, hogy a szorongatott barát megmentse, a háttérben a kettős ajtó mért nyílik ki automatikusan? Aztán az a színész, aki versben beszél, honnan tudhatja előre, hogy a másik mit fog válaszolni, hogy valósággal a szájába adja a rímet? Ha a hadvezér így szól a hercegnőhöz: „Mevrouw, már késő, a várkapu zárva”, - hogy tudhatja előre, hogy a hercegnő ezt fogja felelni: „Rajta hát, föl a dicső halálra!” Mert, ha arra, hogy a kapuk be vannak zárva, azt akarná válaszolni, hogy vár egy keveset, míg ismét kinyitják, vagy pedig, hogy máskor fog jönni - hol maradna akkor a mérték és a rím? Nem merő hazugság-e, ha a hadvezér kérdőn néz a hercegnőre, mintha meg akarná tudni, hogy mit fog cselekedni a kapu bezárása után? Még egyet: ha annak a nőnek aludni menni lett volna inkább kedve, semhogy valamit leplezzen?... Minden hazugság!

Hát még a megjutalmazott erény! Ó, ó, ó! Tizenhét év óta dolgozom kávéban - Lauriergracht 37. szám alatt - s tapasztaltam egyet-mást, de mindannyiszor, mintha fejbe ütnének, valahányszor tapasztalom az édes valóság elcsavarását. Az erény jutalma? Nem olyannak tűnik-e, mintha az erényből, árucikket csinálnának? Nem így van ez a világon és nagyon helyes, hogy nem így van. Mert hol maradna az érdem, ha az erényt megjutalmaznák! Minek tehát szüntelen föltálalni ezeket a rettentő hazugságokat?

Itt van például Lukas, a mi raktárszolgánk, aki már Last és társa apjánál is dolgozott - a cég akkor Last és Meyer volt (a Meyerek már régen kiváltak a cégből) - és aki tagadhatatlan, erényes férfiú. Nem hiányzott a keze alól egyetlen kávészem, rendesen eljárt a templomba és inni sem igen ivott. Mikor apósom Friebergenben időzött nyári szünidőben, a ház, a pénztár, minden rá volt bízva. Egyszer a banknál tizenhét forinttal többet kapott és visszavitte. Most már öreg, köszvényes és nem használható semmiféle munkára. Most nincs semmije, mert nálunk nagyon sok a dolog és fiatal és munkabíró emberekre van szükségünk. Ezt a férfiút nagyon erényesnek tartom, de vajon, meg lesz-e jutalma? Odajön talán hozzá a herceg és elhalmozza gyémánttal, vagy a tündérkirálynő, aki vajaskenyeret ad neki? Bizony nem! Szegény ember az és marad örökké, mert ez a világ sora. Én nem segíthetek sorsán, most nekünk ifjú és erős férfiakra van szükségünk, de ha segíthetnék is, hol maradna az ő érdeme, ha öreg napjaira gondtalan, kényelmes életet élhetne? Akkor nemcsak minden háziszolga erényes lenne, de általában mindenki, ami pedig nem lehet az isten szándéka, mert akkor a túlvilágon nem maradna semmi jutalom a jó emberek számára. Ezt pedig a színpadon mind elferdítik... mind hazugság!

Nekem is vannak erényeim, de vajon követelek-e ezért jutalmat? Ha az üzletem hasznot hajtó (nem panaszkodhatom), ha a feleségem és a gyermekeim egészségesek, úgyhogy, nem kell orvost és patikát fizetni..., ha évről-évre kisebb-nagyobb összeget rakhatok félre, öreg napjaimra..., ha legidősebb fiam oly jól viseli magát, hogy valamikor örökömbe léphet, ha majd Friebergenben nyugalomba vonulok, akkor meg, vagyok elégedve. Ez azonban mind csak a körülményeknek és annak a természetes következménye, hogy vigyázok az üzletre. Az erényemért nem kívánok semmit.

S hogy ennek ellenére mégis erényes vagyok, az csupán az igazságszeretetemre vall. Ez az én tulajdonom, a hithez való ragaszkodásom mellett. Szeretném, ha erről meg volnátok győződve, olvasóim, mert ebben rejlik annak szentsége, hogy ezt a könyvet Írom.

A másik tulajdonom pedig nem kevésbé gyengébb, mint igazságszeretetem, az, hogy szenvedélyesen űzöm a foglalkozásomat. Ugyanis kávéügynök vagyok a Lauriergracht 37. szám alatt.

Íme tehát, olvasóim: az igazsághoz való tántoríthatatlan szeretetemnek és foglalkozásom iránt való szenvedélyemnek tulajdonítsátok, hogy ezeket a sorokat megírtam. El fogom beszélni még nektek, hogy ez miképp történt, de egy pillanatra búcsút mondok nektek - a tőzsdére kell mennem - egyúttal meghívlak benneteket a második fejezetre. Viszontlátásig!

Ó, de mit is akarok még mondani: tegyétek még ezt zsebre... csekélység az egész... valamikor hasznát vehetitek... no, hol is van?... hoppá! Üzleti kártya! A társa én vagyok, amióta a Meyerek kiváltak a cégből... az öreg Last az apósom.

LAST ÉS TÁRSA
kávéügynökség
Lauriergracht 37.

MÁSODIK FEJEZET

A tőzsdén nagyon lanyha volt az irányzat, de a tavaszi üzletkötések majd helyre billentik. Nehogy azt higgyétek, hogy nálunk nincs forgalom. Busselirck és Watermannál még lanyhábban megy. Különös világ! Az ember furcsa napokat él meg, ha már húsz éve látogatja a tőzsdét. Képzeljétek csak, megkísérelték (Busselinck és Watermant értem) Ludwig Sternt elkaparintani az orrom elől! De mert nem tudhatom, hogy a tőzsdei világot ismeritek-e, megmagyarázom, hogy Ludwig Stern hamburgi cég a legnevesebb üzletek egyike, amelyet állandóan a Last és társa cég szolgált ki. Csupa véletlenségből fedeztem föl a Busselirck és Waterman cég csalafintaságát. Azt ajánlották, hogy egynegyed százalékot engednek az alkuszdíjból (ravasz rókák, annyit mondhatok), de most hadd mondjam el, mit tettem a csapás elhárítására. Más halandó az én helyemben talán azt írta volna a hamburgi cégnek, „tekintettel arra, hogy a Last és társa cég évek óta kiszolgálja, elvárja...”, kiszámítottam, hogy a cég közel ötven esztendő óta négy tonna hasznot forgalmazott a hamburgi cég révén. Az összeköttetés még a szárazföldi zárlat óta folyik, mikor Helgolandból gyarmatárukat csempésztünk. Igen, ki tudja, hogy más mi mindent írt volna nekik. Csakhogy a görbe utat nem ismerem. Elmentem a Café Polen-be, tintát és tollat kértem és megírtam neki:

Hogy az a nagy kiterjedés, amelyet üzletünk az utóbbi években öltött, nevezetesen az észak Németországból jövő számos megtisztelő megbízás folytán...

Ez az igazság!

...hogy e kiterjedés a személyzetünk szaporítását tette szükségessé.

Ez igaz! A könyvvezető tegnap este tizenegy óra után még az irodában volt, mert a szemüvegét kereste.

Hogy mindenekelőtt tisztességes, jól nevelt fiatalemberekben érzünk hiányt, főképpen a német levelezés számára. Hogy az Amsterdamban tartózkodó német ifjak között sokan rendelkeznek ugyan a kívánt tulajdonságokkal, de az olyan ház, amely sokat ad a jó hírnévre...

Színtiszta igazság!

... az ifjúság egyre jobban mutatkozó könnyelműsége, erkölcstelensége miatt, a kalandorok egyre növekvő csapata miatt és tekintettel arra a kényszerűségre, hogy a magaviselet szolidságát bizonyos harmóniába kell hozni a kiadott rendelet teljesítésében tanúsítandó szolidsággal...

Szóról szóra úgy igaz ez!

... hogy az ilyen ház - értem a Last és társa kávéügynökséget, Lauriergracht 37. - nem lehet elég óvatos a fiatalemberek alkalmazásában.

Mindez a legtisztább igazság, olvasóm! Mert van róla tudomásotok, ugye, hogy az a fiatal német, aki a tőzsdén a 17-es számú oszlopnál álldogál, megszöktette Busselinek és Waterman cég lányát?! A mi Marie-nk is tizenhárom éves lesz már szeptemberben.

...hogy szerencsém volt Saffeler úr útján arról értesülni - Saffeler úr a Stern cég utazója -, hogy a cég igen tisztelt főnökének, Ludwig Sternnek van egy fia, Ernst Stern, aki kereskedelmi ismeretednek kiegészítése miatt valamely hollandi kereskedőházban óhajtana alkalmazást kapni. Hogy tekintettel erre...

Részletesen ismertettem az erkölcstelenséget és különféle eseteket mondtam el Busselinek és Waterman lányáról. Nem azért, hogy valakit befeketítsék... világért se, mert az ilyesmi távolról se szokásom. Hanem... nem árt, ha megtudják, gondoltam magamban.

...hogy tekintettel erre, semmit sem óhajtanok forróbban, mint hogy ha házunk német levelezésére az ifjú Stern úr vállalkoznék.

Tapintatosságból kerültem minden tiszteletdíjra vagy fizetésre vonatkozó célzást. De még hozzátettem:

Ha Ernst Stern úr hajlandó lenne a házunkban lakni - Lauriergracht 37. -., a feleségem készséggel ajánlkoznék őt anyagilag gondozni és hogy fehérneműit is a házban javítanák.

Ez volt az igazság, mert Marie nagyon ügyesen foltoz. Végül:

...Hogy nálunk az Urat jól szolgálják.

Ezt zsebre teheti, mert a Sternék lutheránusok. Elküldtem a levelet. Belátják, ugye, hogy az öreg Stern nem oly könnyen ugrik át Busselinck és Watermanhoz, ha a fia nálunk lesz alkalmazva. Nagyon kíváncsi vagyok a válaszra.

De térjünk a könyvemre. Néhány hét óta a Kalverstraaton megyek át és megállók egy szatócs üzlete előtt, aki egy-egy küldemény jáva, közönséges, szép-sárga, Cheribon-márka és némi szeméttel vegyes törmelék osztályozásával foglalatoskodott, ami fölötte érdekelt, mert figyelmem mindenre kiterjed. Egyszer egy urat pillantok meg, aki közvetlen mellettem állt a könyvkirakat előtt s aki nagyon ismerősnek tetszett. Úgy látszott, hogy ő is fölismert, mert tekintetünk gyakran találkozott. Be kell ismernem, hogy annyira elmerültem a szatócs kávékezelésébe, hogy nem vettem tüstént észre az idegen szegényes öltözékét. Egyszerre csak arra eszméltem, hogy talán valamely német kereskedőháznak az utazója, aki megbízható ügynököt keres. Valóban német származásurak gondoltam és utazófélének. Hirtelenszőke haja és kék szeme volt, föllépésében és ruháján volt valami idegenszerű. Becsületes télikabát helyett shawl volt a nyakában, mintha utazásról tért volna vissza. Vásárlót gyanítottam benne és átadtam cégkártyánkat: Last és társa kávéügynökség, Lauriergracht 37. Elolvasta a gázlámpánál és ezt mondta:

- Köszönöm, de most látom, hogy tévedtem. Azt hittem, régi iskolatársamhoz van szerencsém, de - Last? Ezt a nevet nem ismerem.

- Pardon - válaszoltam, mert mindig udvarias vagyok - én M’nheer Droogstoppel vagyok, Batavus Droogstoppel. A cégem Last és társa, Lauriergr...

- Nini, Droogstoppel, hát már nem is ismersz?! Nézz csak jól meg!

Mennél jobban néztem, annál jobban emlékeztem, hogy már többször láttam. Azonban különös, az arca úgy hatott rám, mintha különös, idegenszerű parfümöt szippantottam volna. Kérlek, olvasó, ne kacagj, tüstént látni fogod, mint történt. Bizonyos vagyok benne, hogy egyetlen csöpp illatszert se hordott magánál és mégis kellemes, erős illata volt, amely... vajon mire is emlékeztetett? ... megvan!

- Ön az, aki a görögtől megszabadított?

- Hát persze, hogy én - válaszolta. - Hogy van?

Elmondtam, hogy tizenhárman vagyunk az irodában és hogy csakúgy ég nálunk a dolog. Majd én kérdeztem, hogy van, amit később bosszúsan meg is bántam, mert látszott rajta, hogy nem igen jó sorban él, s szegény emberekkel nem igen szoktam törődni, mert rendszerint önhibájukból azok. Az Úr ugyanis nem igen hagyja ej azokat, akik híven szolgálják. Egyszerűen azt kellett volna mondanom: „Tizenhárman vagyunk…”, meg, hogy „jóestét!” Akkor megszabadultam volna tőle. De másrészt ismételten kell arra hivatkoznom, hogy ezt a könyvet el nem olvashattátok volna egyébként, mert ez a könyv ennek a találkozásnak az eredménye. Sokat adok arra, hogy az emberek a jót elismerjék, mert akik ezt nem teszik, azok elégedetlen emberek, az ilyeneket pedig nem tűrhetem.

Igen, igen, ő volt az, aki engem a görög kezei közül kiszabadított! Nehogy azt gondoljátok, hogy valaha tengeri rablók fogságába kerültem, vagy verekedésbe keveredtem a Levantén. Elmondtam már, hogy esküvőm után a feleségemmel Hágába mentem. Megnéztük a Mauritz-házat és flanelt vásároltunk a Veenestraaton. Ez volt az egyetlen üdülőutazás, mit üzletem valaha megengedett, mert nálunk nagyon sok a dolog. Bizony, én Amsterdamban vertem be egy görögnek az orrát, mert mindig olyasmibe ütötte bele, amikhez semmi köze se volt.

A harmincháromban vagy harmincnégyes évben lehetett, s azt hiszem szeptemberben, mert éppen vásár volt Amsterdamban. Szüleimnek az volt a szándékuk, hogy pap legyek, latinul kellett tanulnom. Később többször kérdeztem magamtól, miért kell latinul tudnia az embernek, hogy a mi nyelvünkön mondjuk: az isten jó! Szóval: a latin iskolába jártam (ma gimnáziumnak hívják) és Amsterdamban vásár volt, azt hiszem. A nagy piacon álltak sorjában a bódék, és ha olvasóm, amsterdami vagy és körülbelül olyan idős, mint én, bizonyára emlékszel rá, hogy volt köztük egy, aki híres volt a görögös öltözetű lány fekete szeméről és hosszú hajáról. Az apja is görög volt, vagy legalább is olyasféle volt. Illatszert árultak.

Elég idős voltam ahhoz, hogy a lányt szépnek találjam, bár nem volt bátorságom megszólítani. De nem is sokat segített volna rajtam, mert a tizennyolcéves lányok előtt a tizenhatéves fiuk - sihederek. De azért mi, ifjú gimnazisták, este mindig elmentünk a vásárba, hogy a lányt láthassuk.

Egy este ott volt ez az ember is, aki shawlosan álldogált a könyvkereskedő kirakata előtt, pedig néhány évvel fiatalabb volt, mint a társai, tehát még gyerek ahhoz, hogy a görög lányra kacsinthasson. De első volt az osztályunkban, mert derék fiú volt, meg kell vallani - játszani, birkózni, verekedni volt az eleme. Ezért volt velünk. Vagy tízen lehettünk együtt. Mivel akkor sokkal távolabb álltunk a bódétól, semhogy a görög lányt bámulhattuk volna, azon tanácskoztunk, hogy hogyan ismerkedhetnénk meg vele. Elhatároztuk, hogy pénzt adunk össze és a bódéban vásárolunk valamit. Jó lett volna, ha akkor valaki tanácsot ad, hogy melyikünk szólítsa meg a lányt. Mert mindegyik szerette volna, de egyik sem merte. Sorsot húztunk és a sors rám esett. Ezúttal kijelentem azt is, hogy semmiféle veszélynek sem teszem ki többé magam. Férfi és apa vagyok s mindenkit, aki a veszélynek ki teszi magát - bolondnak tartok, amint az az írásban is áll. Valóban nagyon kellemes megállapítani magamban, hogy a veszedelmet és hasonló dolgokat illető nézeteimet és fölfogásomat sohase változtattam meg és ezekre vonatkozólag ugyanezt az elvet vallom, mint akkor este, mikor a görög bódéja mellett álltam, tizenkét centtel a kezemben, amit összeadnunk sikerült. Álszeméremből, azonban szégyellem bevallani, hogy nincs bátorságom odamenni, de különben is kellett mennem, mert a pajtásaim toltak és egyszerre csak ott álltam a bódé előtt.

A lányt nem láttam: nem láttam semmit, mert kék meg zöld foltok ugráltak a szemem előtt. Valami aoris tus primust dadogtam, magam se tudom már, hogy melyik igétől...

- Plait-il? - kérdezte a lány.

Összeszedtem magam és folytattam:

- Meenin aeide thea, - és - Egyiptom a Nílus ajándéka.

Bizonyos, hogy sikerült volna a lánnyal bizalmasabbnak lennem, ha e pillanatban egyik pajtásom gyerekes tempóból hátulról úgy meg nem lök, hogy nekiestem a kirakatszekrénynek, amely félembernyi magasságban elzárta a bódé elejét. Éreztem, hogy valaki megmarkolja a nyakamat... másik markolással jóval lejjebb ragad meg... egy pillanatig ég és föld között lógtam... s mielőtt áttekinthettem volna a helyzetet, már bent is voltam a bódéban. A görög elég világos francia nyelven adta tudtul, hogy gamin (csirkefogó) vagyok és hogy rendőrt hiv. Most már ott álltam ugyan a lány mellett, de nem sok köszönet volt benne. Sírva könyörögtem kegyelemért, mert szörnyen megijedtem. De nem használt semmi. A görög szorosan tartotta a kezemet, megrázott és ide-odaráncigált. Körülnéztem a pajtásaim után - reggel éppen Scaevolával volt sok bajunk, aki kezét a tűz fölé tartotta és a latin föladatokban ezt oly szépnek találták. Most azonban egyetlenegy sem akadt, aki a kezét tűzbe tette volna értem...

Legalább ezt hittem. De íme, az én shawlos emberem egyszerre csak beront a bódéba. Nem volt nagy, nem volt erős és vagy tizenhároméves lehetett, de fürge, bátor gyerek! Mintha még ma is látnám, hogy villogott a szeme, pedig különben bambán meredt a világba - a görögre hatalmas ökölcsapást mért - s megmenekültem. Később azt hallottam, hogy a görög alaposan ellazsnakolta, de mert mindig megdönthetetlenül vallottam azt az elvet, hogy nem keveredem oly dolgokba, amelyekhez semmi közöm, nyomban elillantam. Én tehát nem láttam.

Ez volt az oka, hogy vonásai mért emlékeztetitek úgy az illatszerekre, s mért lehet Amsterdamban még görög emberrel is összeakaszkodni. Mikor a későbbi országos vásárokon ez az ember újra megjelent a bódéjával, rendszerint másfelé kerestem szórakozást.

Mert nagyon szeretem a filozófiai elmélkedéseket, meg kell neked mondanom, olvasóm, hogy még szövevényesek a világ dolgai. Ha történetesen ennek a görög lánynak kevésbé lett volna fekete a szeme, ha a haja rövidebb lett volna, vagy ha engem nem löknek neki a kirakatszekrénynek - akkor nem olvasnád ezt a könyvet. Légy tehát hálás, hogy úgy történt, ahogy történt. Hidd meg, minden úgy van jól a világon, ahogy van, én nem szeretek barátkozni elégedetlen emberekkel, akik szüntelen csak panaszkodnak. Például a Busselinck és Waterman..., de folytatom, mert könyvemet még a tavaszi vásár előtt be kell fejeznem.

Őszintén megvallva (mert adok valamit az igazságra), ezzel az emberrel való találkozás nem volt éppen Ínyemre való. Tüstént észrevettem, hogy nem, „szolid” összeköttetés. Nagyon halovány volt az arca és mikor azt kérdeztem tőle, hogy hány óra, nem tudta megmondani. Oly epizódok ezek, melyekre figyelemmel van az ember, aki busz éve látogatja a tőzsdét és aki már annyit tapasztalt. Nem egy kereskedőházat láttam én már bukfencet vetni.

Abban a hiszemben, hogy a shawlos férfiú jobbra fog távozni, azt mondtam neki, hogy balra kell mennem. De, ó, jaj! ő is balra fordult és így nem tudtam elkerülni, hogy beszélgetésbe ne kezdjek vele. Azt azonban nem tudtam elfeledni, hogy nem tudta, hány óra van, és még azt is észrevettem, hogy kabátja egész állig be volt gombolva, ami nagyon rossz jel, úgy, hogy társalgásunk hangja egyre hidegebb lett. Elmondta, hogy járt Indiában, nős és gyerekei vannak. Nem volt ugyan ellene semmi kifogásom, de nem is tartottam valami fontosnak. A Kapel-lépesőn rendszerint nem szoktam járni, mert azt tartom, hogy tisztességes embernek nem illik - most az egyszer azonban kénytelen voltam ide menekülni. Megvártam, míg a kis utcát majdnem elhagytuk, hogy lássam, egyenesen visz-e az utca, majd nagyon udvariasan így szóltam hozzá... mert mindig udvarias vagyok; az ember sohase tudhatja előre, hogy később kire szorul rá:

- Nagyon örültem, hogy önt viszontláthattam, M’nheer! És... és ... és... ajánlom magamat! Erre kell mennem.

Megrökönyödve nézett rám, sóhajtott és egyszerre csak megfogta a kabátom gombját.

- Kedves Droogstoppel - mondta - valamire kell kérnem.

Borzongás futott végig testemen. Azt se tudta, hány óra van és valamit akart tőlem kérni. Persze azt feleltem, hogy most nincs időm, mert a tőzsdére kell mennem (bár este volt). De ha az ember húsz évig jár a tőzsdére... valaki kérni akar tőled valamit, anélkül, hogy tudná hány óra...

Kiszabadítottam a gombomat, udvariasan köszöntem neki (mert mindig udvarias vagyok), és befordultam a Kapel-lépeső felé, amit különben sohasem szoktam tenni, mert nem illő. Már pedig az illem mindenekelőtt! Remélem, hogy senki se látott meg.

HARMADIK FEJEZET

Mikor másnap a tőzsdéről hazamentem, Fred azt mondta, hogy valaki nálam járt és beszélni akart velem. A leírás után ítélve az én shawlos emberem volt. Hogy az ördögbe találhatott meg... vagy igen, a cégkártya után! Azon töprengtem, ne hívjam-e ki gyerekeimet az iskolából, mert mégis csak kellemetlen, hogy az emberre még húsz-harminc év múltán is leselkedik valamelyik iskolatársa, aki felöltő helyett shawlt visel és aki nem tudja, hogy hány óra. Frednek is megtiltottam, hogy el ne menjen a vásártérre, míg a bódék ott vannak.

Másnap levelet hoz a posta egy nagy csomaggal együtt. Fölolvasom nektek a levelet:

Kedves Droogstoppel!

Azt hiszem így is címezhette volna: Mélyen tisztelt Droogstoppel úr! Mert hiszen ügynök volnék, vagy mi.

Tegnap önnél jártam azzal a szándékkal, hogy megkérem valamire. Azt hiszem, kedvező körülmények között él...

Ez igaz. Tizenhármán dolgozunk az irodában.

... hitelt óhajtanék önnél igénybe venni, hogy valami ügyemet dűlőre vigyem, ami nagyjelentőségű rám nézve.

Nem azt várná az ember ezután, hogy megrendelés a vége?

Sok-sok véletlen körülmény találkozása miatt e pillanatban némileg pénzzavarban vagyok.

Némileg?! Nincs inge. S ezt nevezi ő „némileg”?

Kedves feleségemet nem láthatom el mindazzal, amire szüksége van, hogy az életet kellemessé tegyem neki, és pénzügyi okokból a gyerekeim nevelése sem olyan, amilyennek szeretném.

Az életet kellemessé tenni?! A gyerekek nevelése? Azt hiszitek ugye, hogy a feleségének páholyt akart bérelni az Operában és a gyerekeit valami genfi intézetbe akarja adni? Hiszen őszi nap volt... padlásszobában lakott, fűtetlen szobában. Mindezt még nem tudtam, mikor a levelét megkaptam, de később meglátogattam és még ma is csodálkozom a levele együgyű stílusán. A patvarba is, aki szegény, elmondhatja magáról, hogy szegény. Szegénynek is kell lenni, mert szükség van rá a társadalomban és mert az istennek akarata. Csak alamizsnát ne kérjen és senkinek se legyen terhére. Egyébként semmi ellenvetésem, hogy szegény, de azt az okos stílust sehogy se tartom helyénvalónak. De hallgassátok:

De mert az a kötelesség van rám róva, hogy enyéim szükségletéről gondoskodjam, elhatároztam, hogy kihasználom azt a talentumot, mellyel (úgy hiszem) meg vagyok áldva. Költő vagyok...

Pult! Tudhatjátok, olvasók, hogyan gondolkozom én erről a többi intelligens emberrel egyetemben.

...és író. Gyerekkorom óta versben fejeztem ki érzelmeimet és később is naponta leírtam, ami a lelkemben forrongott. Azt hiszem, vannak közöttük értékes versek is, és ezekre most kiadót keresek. De épp ez a legnehezebb. A közönség nem ismer és a kiadók a műveket nem a tartalmuk miatt, hanem a szerzőik megállapodott hírneve szerint ítélik meg.

Épp úgy, mint a kávét a forgalomba hozó cég szerint. Hát persze! Hogy is másképp?!

Ha föltehetem, hogy művem nem szűkölködik minden érték nélkül, ez tulajdonképpen csak a megjelenés után derülne ki, a kiadók azonban a nyomdai költségek megfizetését stb. előre kérik...

Ebben tökéletesen igazuk van.

... aminek azonban jelenleg nem tehetek eleget. Meg vagyok győződve, hogy művem jövedelme fedezi fogja a költségeket és erre nyugodtan adhatom a szavamat zálogul, fölbátorítva tegnapelőtti találkozásunk kapcsán ...

És ő ezt felbátorításnak mondja.

.... elhatároztam megkérdezni önt, hogy valamelyik kiadónál nem lenne-e szíves kezességet vállalni az első kiadás költségeiért, ha mindjárt csak kis kötetért is, Ennél az első kísérletnél teljesen önre bízom az anyag kiválasztását. Az ide mellékelt csomagban sok kéziratot fog találni, amiből megláthatja, hogy mennyit gondolkoztam, dolgoztam és tapasztaltam.

Sohasem hallottam, hogy valahol üzletet kötött volna.

… s mert az az adomány, hogy érzelmeimet kifejezhessem, nincs egészen megtagadva tőlem, bizonyára nem a benyomások hiánya az oka, ha nem lesz sikerem.

S alatta állt a neve. De ezt elhallgatom, mert nem vagyok hajlandó arra, hogy valakit közprédára adjak.

Bizonyára megértitek, olvasóim, hogy mily arcot vágtam hozzá, mikor egyszerre csak versügynöknek akartak kinevezni. Tudom, hogy ha ez a shawlos ember (ezentúl csak így fogom nevezni) nappal látott volna, nem fordult volna hozzám kérésével. Mert a méltóságos és tiszteletet keltő külsőt nem lehet véka alá rejteni. De este volt és ilyenkor a föntebbiek nélkül járok.

Természetes, hogy a hóbortokról semmit sem akartam tudni. Ereddel visszaküldtem volna a csomagot, de nem tudtam a címét és emberem sem jelentkezett. Azt hittem, hogy beteg vagy halott, vagy más baj történt.

Múlt héten estély volt Rosemeyeréknél. (Cukorügynök.) Ez alkalommal vittük oda Eredet legelőször. Most tizenhatéves és úgy gondolom, hogy egy fiatalembernek a világban a helye. Különben a Wester-piacon vagy másfelé kószál. A lányok zongoráztak, énekeltek és a csemegénél ingerkedtek egymással valami fölött, ami az első szobában történhetett, míg mi whisteztünk. Úgy látszik, hogy Eredről van szó.

- Igen, igen, Luise, te sírtál, - mondta Betsy Rosemeyer.

- Papa, Ered megríkatta Luise-t.

A feleségem erre azt mondta, hogy Eredet jövőre nem kell elhozni ily mulatságokra. Azt hitte, hogy Luise-t megcsípte, vagy olyasvalamit tett vele, ami határozottan nem illő és magam is meg akartam már pirongatni, mikor a lány így szólt:

- Nem, nem, Fred nagyon kedves volt. Szeretném, ha megismételné!

Mit? Nem csípte meg; szavalt. Ez az egész.

A háziasszony persze szívesen látja, ha asztalbontás után is megmarad az előbbi jómodor. Mert ez tetézi be az egészet. Mevrouw Rosemeyer (a Rosemeyerek mind Mevrouw-nak hívatják magukat, mert cukorral kereskednek és részük van egy hajóban) megtudta, hogy ami a leányát megríkatta, az bennünket is szórakoztat és Eredtől azt kérte, hogy da capo (ismételni), mire Fred rákvörös lett. Soha ki nem tudtam volna sütni, hogy a fiú mit szavalhatott, mert töviről-hegyire ismerem a repertoárját, ami az Istenek lakodalmából, Az ó-szövetség könyveiből (verses kiadás) és egy Jelenet Kamacho lakodalmából állt. Ez utóbbit szeretik a fiatalok, mert valami „titokzatos szoba” szerepel benne. De hogy mi lehetett az, ami könnyeket fakasztott a hallgatóság szeméből, rejtély volt előttem. Az is igaz, hogy az ilyen süldőlány mindjárt sír.

- Rajta, Fred!

- Aha, Fred!

- No, kezdje, Fred!

S Fred elkezdte.

Mert nem szándékozom az olvasó kíváncsiságát rafinált módon fokozni, mindjárt kijelentem, hogy Fred és Marie otthon fölbontották a shawlos ember csomagját és annyi bölcsességet és regényességet merítettek belőle, hogy otthon még sokáig volt velük bajom. De azt is el kell ismernem, olvasók, hogy ez a könyv is annak a csomagnak köszönheti eredetét és annak helyén erről be is fogok számolni, mert adok arra, hogy olyan embernek tartsanak, aki az igazságot szereti és gondot visel az üzletére. (A mi cégünk Last és társa kávéügynökség, Lauriergracht 37.)

Fred olyasvalamit szavalt, ami csupa ostobaságból volt összetákolva. Egy fiatalember azt írta az anyjának, hogy szerelmes és hogy az a lány máshoz ment férjhez (azt hiszem, helyesen cselekedte), de az ifjú ennek ellenére mindig hallgatott az anyjára. Elég világosak-e ezek a szavak? Igen vagy nem? S ti is úgy látjátok, olvasóim, hogy ennek kijelentéséhez akkora feneket kell keríteni? Mert elfogyasztottam egy szelet kenyeret sajttal, majd meghámoztam két körtét, meg a harmadiknak is elfogyasztottam felét, mikor Fred az elbeszélésnek végére jutott. Luise azonban ismét elpityeredett és az asszonyok is azt mondták, hogy nagyon szép. Végül elmondta Fred, aki valószínűleg azt hitte, hogy valami nagy tettet cselekedett, hogy azt az izét a shawlos ember csomagjában lelte, én meg elmagyaráztam a felnőtteknek, mint került hozzám. A görög lányról azonban bölcsen hallgattam, mert Fred is jelen volt, épp úgy hallgattam a Kapel-lépcsőről is. Mindannyian helyeselték, hogy attól az embertől megszabadultam. Azt az izét, amit Fred előadott, 1843-ban írták Indiában, Padang környékén, ami igen selejtes minőségre vall. (A kávét értem ugyanis.) De mindjárt látni fogjátok, hogy a csomagban szolidabb tartalmú dolgok is voltak és ezek egyike-másika ebben a könyvben is napvilágot lát, mert összefüggésben van velük a Kereskedelmi Társulat kávéaukciói. Mert én lelkesedem a szakmámért.

NEGYEDIK FEJEZET

Mielőtt tovább haladnék, tudnotok kell, hogy a fiatal Stern megérkezett. Rokonszenves ifjú. Ügyesnek, tehetségesnek látszik, de azt hiszem, kissé rajongó. Marie most tizenhároméves. Az ifjú bemutatkozása meglehetősen megnyerő. Odaültettem a másolókönyv mellé, hogy a hollandi stílusban gyakorolhassa magát. Kíváncsi vagyok, vajon jön-e megrendelés az apjától? Marie-nek papucsot kell hímeznie a számára - az ifjú Sternt értem. Busselinck és Waterman a zavarosban akart halászni. A tisztességes ügynök azonban nem vetemedik titkos utakra. Ezt én mondom.

A Rosemeyereknél töltött estély után (akik cukorral kereskednek), ráparancsoltam Fredre, hogy adja elő a shawlos ember csomagját. Mert tudnotok kell, olvasók, hogy a családomban szigorúan ügyeltem a vallásra és erkölcsre. Tegnapelőtt este, mikor éppen az első körtémet hámoztam, az egyik lány arcáról leolvastam, hogy a versekben olyasmi fordul elő, ami illetlen. Magam ugyan nem hallgattam a zagyvaságokra, de láttam, hogy Betsy a kenyerét morzsolgatja és ez elég volt nekem. Be kell látnotok, olvasóim, hogy olyan emberrel van dolgotok, aki otthonos a nagy világ ügyes-bajos dolgaiban. Kikerestettem Ereddel azt a „gyönyörűséges” darabot és nemsokára ráakadtam arra a részre, melytől Betsy a kenyerét morzsolgatta. Valami gyerekről szól, aki az anyja keblén pihen (ez még hagyján), de, „aki alig, hogy kibúvott az anyja méhéből” - ami természetesen nem helyes -, hogy erről beszélnek ugyanis! A feleségem se helyeselte. Marie tizenhároméves, Adebarokról nálunk nem szokás beszélni, se kelkáposztáról, se tóról, ahonnan a gyereket hozzák, de a dolgokat így a maguk nevén nevezni mégsem illő, mert minden cselekedetemnek az erkölcsösség a rugója. Megígértettem Ereddel, aki azt az izét betéve tudta, hogy többé „elő nem adja” senkinek, legalább is addig, amíg nem lesz tagja a Doctrina-nak, mert oda nem járnak fiatal lányok és azután eldugtam az Íróasztalomba - a verset ugyanis. Tudnom kellett azonban, hogy van-e abban a csomagban még hasonló vers, ami botrányt kelthetne. Kutattam. Nem tudtam valamennyit elolvasni, mert olyan nyelvű szöveget is találtam a csomagban, amit nem értek. Egy vastag füzet azonban lekötötte a figyelmemet. Jelentés a menadoi kormányzósági kávékultúráról - volt a címe.

Szívem csak úgy dobbant örömében, mert kávéügynők vagyok (Lauriergracht 37.) és a menado kiváló kávé. Tehát ez a shawlos férfiú, aki oly erkölcstelen verseket írt - kávéval is kereskedett?! E fölfedezés idejétől kezdve más szemmel néztem a csomagot és oly darabokat is leltem benne, amelyeket nem értettem meg mind, de amelyek valóságos üzleti szakismeretről tanúskodtak. Volt a csomagban árjegyzék, nagy csomó följegyzés, szakszerű számítások (minden rím nélkül), s mindez oly gonddal és pontossággal volt kidolgozva, hogy - őszintén szólva - (mert sokat adok az igazságra) arra a gondolatra eszméltem, hogy ez a shawlos férfin (mivel a harmadik könyvvezetővel szakítanunk kell, mert öreg és használhatatlan) egészen jól betöltené ezt a helyet. Magától értetődik, hogy előbb fölvilágositást kérek a becsületességéről, vallásosságáról, magaviseletéről, mert senkit sem alkalmazok irodámban, mielőtt minden tekintetben bizonyos nem vagyok felőle. Ez már megcsontosodott elv nálam. Láthattátok ezt már az öreg Sternhez intézett levelemből is.

Nem akartam Ered előtt elárulni, hogy jelentőséget tulajdonítok a csomag tartalmának és ezért kiküldtem. Zúgott a fejem, mikor egyik darabot a másik után kézbe vettem és a címüket elolvastam. Igaz, hogy sok vers volt köztük, de volt sok hasznos jegyzet is, és csodálkoztam a tárgyalt témák nagy változatosságán. Bevallom (mert sokat adok az igazságra), hogy én, aki eddig mindig kávéval kereskedtem, nem tudom megítélni az értéküket, de enélkül is: már csak a címjegyzék is eléggé különös volt. Abból, hogy a göröggel való történetemet elmondtam, megtudhattátok, hogy siheder koromban a latin nyelvvel is foglalkoztam s ha levelezéseimben minden idézettől tartózkodtam (aminek kávéügynöki irodában amúgy sincs helye), ezeket látva, mégis azt gondoltam: „Multa, non multum.”[1] Vagy: „De omnibus aliquid de toto nihil.”[2]

Ez azonban az ellentmondási viszketegségnek a következménye, nemkülönben annak a lelki szükségességnek, hogy az előttem föltáruló tudás benyomásának latin nyelven adjak kifejezést, semhogy valóban így gondolkoztam volna. Mert mikor hosszabban bepillantottam egyik-másik darabba, el kellett ismernem, hogy a szerző föladatának magaslatán áll, mi több, fölötte szolid a bizonyítékainak kifejezésében.

A következő értekezéseket és témákat találtam a csomagban:

A szanszkrit nyelv, mint a germán nyelvelágazások közös anyja.

A gyermekgyilkosságra vonatkozó büntetőjogi határozatok.

A nemesség eredete.

A végtelenség és örökkévalóság fogalma közötti különbség.

A valószínűségszámítás.

Jób könyve. (Ezenkívül találtam még valamit Jóbról, de ezek versek voltak.)

Az atmoszférikus levegő proteinja.

Oroszország politikája.

A magánhangzók.

A fogházak cellarendszere.

A horror vacui régi hipotézisei.

A becsületsértésre vonatkozó büntetőjogi határozatok eltörlésének szükségessége.

Spanyolország ellen való nederlandi fölkelés oka, mely nem a lelkiismereti és politikai szabadságra való törekvésben keresendő.

Az örök mozgó, a kör négyszögesítése, a gyöknélküli számok gyökvonása.

A fény súlya.

A kultúra hanyatlása a kereszténység kezdete óta. (No, no!)

Az izlandi mitológia.

Rousseau: Emilé.

A polgári jogigények kereskedelmi ügyekben.

A Sirius, mint egy naprendszer középpontja.

A beviteli vámtörvény, mint célszerűtlen, kíméletlen, igazságtalan és erkölcstelen törvény. (Erről sohase hallottam.)

A vers, mint a beszéd legősibb formája. (Ezt tagadom.)

A fehér hangyák.

Az iskolai berendezések természetellenes volta.

A házasságban előforduló prostitúció. (Borzalmas értekezés.)

Hidraulikus berendezések a rizstermelés szempontjából.

A nyugati kultúra látszólagos túlsúlya.

A kataszter, iktatás és bélyegügy.

Ifjúsági könyvek, mesék és regék. (Ezt olvasom, mert igazságra törekszem.)

A kereskedelem közvetítői. (Éppen nem tetszik. Azt hiszem, az ügynököket akarja kiküszöbölni. De mégis félretettem, mert találtam benne egyet-mást, amit könyvemben fölhasználhatok.)

Az örökösödési jog, mint a megadóztatás egyik legjobb formája.

A szemérem föltalálása. (Ezt sem értem.)

Szaporítás és multiplikáció. (Nagyon egyszerű a cím, de sok olyasmi rejtőzik benne, amire eddig nem is gondoltam.)

A sajátos francia szellem és éleselméjűség, mely a nyelvük szegénységének a következménye. (Igaza lehet. Elmésség és szegénység - értheti a dolgot.)

La Fontaine művei és a tüdővész közötti kölcsönös viszony. (Ezt el fogom olvasni, mert szerzőtől könyvek hevernek a padláson. Csakhogy azt mondja, hogy a befolyás csak a második generációnál jelentkezik. Nagyapám nem olvasott semmit. Kivéve a pénzt.)

Az angol gyarmatügyi politika.

A középkori és a jelenkori istenítélet.

A rómaiak színművészete.

A zeneszerzők szegény költői vénája.

Pietisták, misztikusok és asztaltáncoltatók.

Epidémikus betegségek.

A mór építő stílus.

Az előítéletek ereje, mely a léghuzat által okozott betegségeken látható. (Nem megmondtam, hogy fura egy lista!)

A német egység.

Tengeri hosszúságok. (Azt hiszem, a tengeren minden éppen olyan hosszú, mint a szárazföldön.)

A kormány kötelességei nyilvános szórakozásokkal szemben.

A skót és fríz nyelv hasonlósága.

Prozódia.

A nimes-i és arlesi asszonyok szépsége, a föníciaiak gyarmatosító rendszerének vizsgálatával egyetemben.

A jávai birtokszerződések.

Újrendszerű szivattyúk szívóképességé.

A dinasztiák legitimitása.

A jávai népszerű rapszód-irodalom.

Vitorlák bevonásának új módszere.

A perkusszió. különös tekintettel a kézigránátokra. (Ez az értekezés 1847-ben kelt, tehát még Orsini előtt!)

A becsület fogalma.

Apokrif könyvek.

Solon, Lykurgos, Zoroaster és Kunfucius törvénye.

Szülői hatalom.

Shakespeare, mint történetíró.

Rabszolgaság Európában. (Meg nem érthetem, hogy hova akar kilyukadni. Hasonló értekezés több is van itt.)