Table of Contents

- I. A Negyed

- II. Évi

- III. Láz

- IV. Múlt

- V. Abortusz

- VI. Géza

- VII. Gergő

- VIII. Késelés

- IX. Gitta

- X. Gyöngyi

- XI. Továbblépés

- XII. Zaklatás

- XIII. Felkészülés

- XIV. Ciszta

- XV. Gerda

- XVI. Egy születés, egy halál

- XVII. A jövő

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Juhász Judit

ÉJSZAKA A VÖRÖSLÁMPÁS NEGYEDBEN

© Juhász Judit 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-538-4

Borító: Szopos Katalin

Korrektor: Botlik Richárd

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 08. 05.

A HELMA kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Juhász Judit írónőtől:

- A nap, amikor a feleségem megölte a bátyámat (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Hová lett Eszter? (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Rozmaringkulcs (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Ébredj! (ekönyv, nyomtatott könyv)

A könyvek megvásárolhatóak a www.helma.hu weboldalon.

Tartalom

I. A Negyed

II. Évi

III. Láz

IV. Múlt

V. Abortusz

VI. Géza

VII. Gergő

VIII. Késelés

IX. Gitta

X. Gyöngyi

XI. Továbblépés

XII. Zaklatás

XIII. Felkészülés

XIV. Ciszta

XV. Gerda

XVI. Egy születés, egy halál

XVII. A jövő

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Annak, akiről Gergőt mintáztam

Dr. Papp Zoltán okleveles bányamérnöknek

I. A Negyed

Fullasztó meleg nyári este borult a Negyedre. Bizonyos utcasarkokon, kapualjakban megjelentek a magukat áruló lányok, köztük is egy igen fiatal, szép teremtés. Első munkájára várt, háta mögött a sötétben egy férfi húzódott meg, cigarettázott, vigyázva, nehogy a friss hús meglépjen. Aztán megjelent a fekete kocsi. Ahogy ígérték, az ügyfél pontos volt. Megállt, kinyitotta az ajtót, mire a lány beült az anyósülésre, aztán elhajtottak.

– Hová megyünk? – kérdezte a lány, mikor elhagyták a Negyedet. Azt hitte, pár sarokkal arrébb megállnak, megtörténik az aktus, aztán viszik is vissza, majd jön a következő fuvar.

– Csak egy nyugodtabb helyet keresünk – válaszolt a sötét hajú, sötét, rövidre nyírt körszakállat viselő, fekete pólós férfi a vezető ülésben, miközben gyorsított. Gyakran nézett bele a visszapillantó tükörbe. Jó fél óra autózás után egy sötét parkolóban megálltak. A férfi kicsatolta mindkettejük biztonsági övét, majd a lány fölé hajolt, mintha meg akarná csókolni. A lány nem vette észre a férfi erős kezében villanó injekciós fecskendőt. Érezte a vállán a szúrást, szemei elkerekedtek, szólni már nem volt ideje, teste megadta magát, ájultan hanyatlott hátra. A férfi kiszállt a kocsiból, felnyitotta a csomagtartót. Kiemelte a vékony testet az anyósülésről és a csomagtartóba fektette, majd rácsapta az ajtót.

Körülnézett. Jól ismerte már tetteinek színhelyét, az elhagyatott parkolót a város szélén. Itt soha nem keresné őket senki. Mindig óvatosan hagyja el a Negyed házait, vigyázva, nehogy valamelyik strici kövesse. Beült a kocsiba, magára csukta az ajtót és telefonált.

– Igen? – rekedtes férfihang szólt a mobilból.

– Gyuri, én vagyok. A csomag készen áll.

– Remek. Nem követtek?

– Nem. Senki nem jött utánam.

– Jól van, Geri! Hozd a leányzót, aztán majd meglátjuk, mit tudunk vele kezdeni!

  

Túl volt egy természetes szülés levezetésén, majd egy hosszú vajúdást követő császármetszésen. Egy pohár víz kíséretében, az orvosi szobában rápillantott a mobiljára. Nézte egy ideig az sms-t, amit Évi küldött. Nem értette. Aztán rohant az ápolónő, hogy az egyik vajúdó kismama elájult. Lecsapta a telefont és a vizespoharat; indult a nővér után.

Késő délutánra járt az idő, mire hazaindult. Melegfront érkezett az éjjel, ami rengeteg szülést beindított, a kollégáival nem győztek egyik szülő nőtől a másikig futni. Biciklivel ment haza. Pár éve szokott rá; jó időben mindig biciklivel járt munkába – a közel tíz kilométeres táv ellenére. Jobban érezte magát ezzel az életformával. Mire hazaért, lemozogta a feszültséget, és a súlyát is tartotta, amely a folyamatos kocsi használat mellett föl-leingázott, de inkább föl, mint le.

Hazafelé eszébe jutott felesége üzenete, amely előtt értetlenül állt. Gondolta, felhívja, de egy ilyen jellegű üzenetet, hacsak nem valami tévedés, akkor mégiscsak személyesen kell megbeszélniük. Az asszony ilyenkorra végez a munkával, otthon fogja találni a kertben vagy a tornácon.

A ház valaha az anyjáé volt. A halála után újíttatta föl, majd költözött be, és bár az épület külső jegyei – különösen az előkert – megidézte a sok tíz évvel ezelőtti rózsás-virágos első udvarok hangulatát, az épület belseje egy modern lakást tükrözött. Évit nem találta a kertben.

– Elment! – kiáltott át a szomszédasszony a drótkerítésen. – Ha az Évit keresed, elment!

Némán állt meg a kerítés mellett, egyik oldalán a drótkerítés, mögötte az alacsony, otthonkát hordó, szakadt szalmakalapban kapálgató Gertrúd, anyja néhai szomszédja; másik oldalán felesége szépen gömbölyödő karalábéi.

– Az orvostól jöttem – magyarázta az asszony a kapanyélen támaszkodva –, aztán jött velem szemben csinosban. Azt mondta, egyik barátnőjével találkozik a belvárosban, de estére megjön, mert locsolni kell.

Most már tényleg nem értette az üzenetet. Ha végleg el akart menni, akkor miért pont a szomszédasszonynak mondta, hogy este megjön. A kertet nem hagyná itt, pont most, amikor érik a paprika, a paradicsom, már a befőttes üvegeket is előkészítette. Végignézett a rendezett ágyásokon, a szakszerűen, türelemmel nevelt növényeken, majd bement a házba.

Kitárt és üresre rámolt szekrényajtókat várt, elszórt táskákat, helyette minden a megszokott rendet mutatta. Felesége cipőit, ruháit rendezetten, a helyükön találta, a hűtőben felaprítva, bekészítve illatoztak egy lecsó hozzávalói, az étkezőasztalon pedig egy jól ismert kézírással, egy cetlire firkantott üzenet várta:

„Találkozóm van. Este jövök. Puszi!”

Mélyet sóhajtva ült le az egyik székre, és elővette a telefonját. A cetlit nyilván akkor írta, amikor kora délután elindult itthonról, alig egy órával később pedig minden előjel nélkül megküldte az sms-t:

„Tudom, mit művelsz a Negyedbeli nőkkel. Ne keress többet, különben megbánod.”

  

Ült a szűk, levegőtlen, vaksötét szoba padlóján, lábát két karjával átkarolta. Régen fél óra elég volt hozzá, hogy zokogva verje az ajtót, kérlelve a férfit, engedje ki. Most, ki tudja, mióta ült itt, egyhelyben. Valaha az anyja zárta be folyton a sötét, szűk kamrába, ha elege lett belőle. Így büntette olyan tettekért, amelyekre ma már nem emlékezett. A gyerekkori traumákról aztán beszélt a férfinak, aki kezdetben megértőnek mutatkozott, majd egy idő után ő maga is ezzel büntette olyanokért, amelyek a férfi szerint büntetést érdemeltek. Csak hosszú évek pszichológiai terápiái során tanulta meg: bezárva lenni egy szűk, sötét helyiségben nem olyan borzalmas, miképp még fiatal nőként is megélte. Egyszer bent rekedt egy liftben, de fegyelmezetten kivárta, míg kiszabadították. Később már akkor sem esett kétségbe, amikor egy hasonló, száraz forró nyáron érkező, hirtelen eső után bevágódott mögötte a pinceajtó, és odalent ragadt. Egy ideig feszegette az ajtót, aztán – mikor csak nem boldogult vele – leült a pince hűvös lépcsőjére, és várt. A pince kellemes hideget nyújtott a kinti forróság elől, égett odalent pár pipics[1], amelyek nem engedték közel a régmúlt rémképeit. Várt, mert tudta, a férjének nemsokára haza kell érnie, és amint hallotta a kocsit beállni a garázsba, kiabálni kezdett.

– Mi történt!? – hallotta odakintről, miközben párja is feszegetni kezdte az ajtót.

– Becsapódott mögöttem, és nem nyílik! – kiáltott ki.

– Mindjárt hozok szerszámot – jött odakintről a tompa hang, majd nemsokára újból feszegetés hangját hallotta, aztán egyszer csak kivágódott a régi ajtó. Éles fény tűzött a szemébe, csak a sötét alakot látta, aki valamilyen fém szerszámmal a kezében állt odakint, és a kezét nyújtotta.

– Esett. Biztos bedagadt az ajtó, azért nem nyílt. Jól vagy? – kérdezte tőle.

– Igen, jól – válaszolt, miközben kezét adva az erős férfikézbe, kilépett a napsütésre. – Köszönöm, Gergő!

  

Próbálta többször hívni, de a telefon ki sem csöngött, kikapcsolták. Felállt, kivette a behűtött vizet a hűtőből, töltött magának egy pohárral, aztán kiment és kikönyökölt a tornác széles korlátjára. A korlát egy oszlopa mellett a Napon, nagy befőttes üvegben, kis fém fedővel letakarva kovászos uborka érett. Az anyja is mindig ide szokta rakni, érni, csak, míg Évi fedőt tett az üvegre, az anyja mindig egy konyharuhával terítette le az üveg tetejét, amelyet lekötözött. Így állt az uborka három-négy napot, mire megérett.

Hát, megtudta – gondolta Gergő, kezében a hosszúkás vizespohárral. Persze, csak idő kérdése volt, hogy a nő rájöjjön, miért megy el olykor hirtelen éjszakánként. Meg kellett volna neki mondania? De megértette volna? Elment, elmenekült… A felesége egyszerűen kilépett az életéből? Hogy tudhatta meg? Pár napja még semmi jelét nem mutatta, miszerint bármire rájött volna. Nem szokták egymás telefonját nézegetni; Évi egyébként sem az a kutakodó fajta, nem is veszekedtek már jó ideje, és az asszony viselkedése teljesen természetesnek tűnt. Hagyja békén – ezt írta. De akkor miért ment el egy szál nyári ruhában, szandálban, egy oldaltáskával? Mert más nem hiányzott: a fehér, kék csíkos szandálja, a fehér, műbőr oldaltáskája, és Gertrúd csinosban látta, tehát valamelyik nyári ruhájában indult el itthonról. Nem pakolt össze, nem vitt magával több napra való ruhát, ráadásul a kocsija is itt áll a tető alatt, a sajátja mellett. Ha a városba ment pár órára, busszal utazott, ha valóban el akart menni, miért nem autóval ment? Valami történt vele a városban… Kivel találkozott, és mit tudhatott meg tőle? Ennyire sötét lenne saját titkos élete, hogy még a holmijáért sem jött haza… Beszélnie kell vele, el kell érnie, hogy hazajöjjön, hiszen nem jókedvéből pakol ájult lányokat éjjelenként a kocsi csomagterébe.

  

Az ajtó egyszer csak kinyílt. A cigaretta, parfümök és emberi izzadságszag egyvelege ömlött be a raktárnak használt helyiségbe. Szemébe éles fény tűzött, a kinti lámpák sárgás világossága. Hunyorogva nézett föl, mire – egy nagyon rég hallott hang kíséretében – egy vékony alak lépett be a szobába.

– Na, szedd magad össze, aztán gyerünk öltözni!

Ércesen rekedtes női hang volt, bárhol felismerte volna. A szobában hirtelen fény gyúlt, majd feszes ruhájában, vérvörösre festett, magasra tornyozott hajkoronával és ugyanolyan színű rúzzsal a száján, magas sarkú cipőben besétált a Madám.

– Hát, te sem lettél szebb az elmúlt években – állt előtte derekára tett kézzel. Nem állt fel, csak nézte maga előtt a rusnya vénasszonyt, majd hosszú, göndörödő haját hátratűrte.

– Miért? Mit várt tíz év után? – kérdezte. – Topmodellt?

Az ezer ráncú asszony elhúzott szájjal mosolygott.

– Na, állj föl, mert a Géza kiadta, készítselek össze!

– Hagyjon nekem békét! – szólt vissza még mindig ültében. – Nem gondolja, hogy megint maguknak fogok dolgozni?

– De bizony, gondolom! – az ajtóból érkező erős férfihangra összerezzent, de még reagálni sem tudott. A hajába markoltak, majd a jól ismert hanghoz társult, szintén jól ismert, erős és kegyetlen kéz felrángatta a földről.

– Eressz! – nyögte, miközben próbált a szorításból szabadulni. A férfi magas volt, sovány, rövid hajú, szájában cigaretta lógott. Erős kezén kidagadtak az erek.

– Jaj, de megerősödött valaki, amióta nem láttam! – morogta bele a fülébe, majd hatalmasat taszított rajta, mire bezuhant két szék közé. Az esés fájdalmas volt, rég nem érzett még hasonlót sem. Mire felocsúdhatott volna belőle, a férfi talpra rángatta. Csattantak a hatalmas, égő pofonok az arcán, amelyek elől nem tudott elhúzódni. Fogát összeszorítva tűrte, mint valamikor régen annyiszor, közben a könnye csordult. A következő lódítás ismét a székek közé taszította.

– Majd leverem én ezt a bátorságot – hörögte a pasas, miközben hatalmasat rúgott a lábába. A szájába harapott, a rúgás borzalmasan fájt. Két kezét a fejére szorította, közben próbált úgy fordulni, hogy a rúgások ne a hasát érjék. Igyekezett elnyomni magában az érzést, amely egyre erősebben tolakodott benne elő: úgy érezte, bármelyik pillanatban elbőgi magát. A rúgások nem értek véget, érték a végtagjait, a hátát. Mindet elnyomott nyögésekkel kísért, de kérlelni, könyörögni nem lett hajlandó. Ismerte, úgysem hagyná abba.

– Elég lesz! – hallotta a Madám rekedt hangját. – Így akarod munkába állítani?

A férfi lihegett, majd megragadva vállán a vékony anyagot, felhúzta. Repedt a virágmintás nyári ruha, tagjai lüktettek a fájdalomtól, orrából meleg vér folyt a szájára.

– Nézd meg, te állat, mit csináltál – sápítozott a Madám –, így nem küldheted ki az utcára!

– Nem kell az utcára küldeni! – lihegte az ipse. – Tüzet oltani a moslékos vödör is jó.

Úristen, most fogja megerőszakolni – villant bele a rettegéssel vegyült gondolat.

– Úgy látszik, a kicsi Gini elfelejtette, valaha nekem köszönhette, hogy nővé vált – lihegte még mindig a pasas. Gini, utoljára is ez a férfi hívta így. Behunyta a szemét. Dolgozni nem küldi az utcára, de megerőszakolja, és neki évek múltán újból el kell viselnie, akarata ellenére magáévá teszi, megveri, bezárja… Menekülni pedig semmi esélye. Egy évtized után Géza újra kiéli rajta magát.

  

Sokáig támasztotta a tornác széles, fehérre meszelt kőkorlátját. Gondolatai messze jártak, valahol a régmúltban. Addig is sokat járt a Negyedbe, és amint Évit, úgy Gerdát, az előző feleségét sem avatta be, hová rohan el bizonyos éjjelenként. Az asszony hosszú évekig tűrte ezt, majd mikor a lányok már középiskolások lettek, elkezdte vádolni, biztos nők után rohangál, és megcsalja őt. Soha nem mondta meg neki, részben igaza volt: nők után ment a Negyedbe, csak nem úgy, ahogy Gerda gondolta.

A Nap lassan kúszott lefelé az égboltról, a hőség nem enyhült, napok óta verte a hőmérő a negyven fokot. Otthagyta a poharat a könyöklőn, kisétált az utcára, nézte, hátha a buszmegálló felől mégis felbukkan Évi napbarnított, magas alakja. Az utca kihalt volt, ilyen melegben még macskát sem lehetett látni. Próbálta többször hívni, a telefon azonban mindig kikapcsolt állapotot jelzett. Ez sem rá jellemző. Miért kapcsolata ki? Ha nem akar vele beszélni, elég, ha nem veszi fel a telefont. Visszasétált a házba, benyomta a klímát, majd elővette a felaprított hagymát és sonkát, feltett egy serpenyőt a tűzre, és hozzálátott megfőzni a lecsót. A piruló hagymaillatban eszébe jutott, ma már milyen könnyen főznek télen is friss lecsót. Az anyja ebben az időszakban mindig több üveggel főzött be, hogy legyen télre. Évi lecsót nem, de paradicsomot rakott el télre, mondván, jobb a hazai levesbe, mártásba, a pörköltet is ízesítette vele. A lecsót egyszerűen főzte; csak némi feketeborsot, pirospaprikát és sót tett bele, az ízt a jól harmonizáló hagyma, paprika és sok paradicsom adta. Az anyja másképp készítette, sok paprikával és tojással, de Gergő hamar rászokott felesége ízvilágára, szerette a főztjeit, így most ő is ugyanúgy főzte meg az ételt.

Mikor a zöldségek mind a serpenyőben rotyogtak, letakarta, kis lángra vette, aztán kiment a kertbe locsolni. Az üvegházban nézte a sárgán-zölden duzzadó paprikákat. Első feleségével és a gyerekekkel mindig ilyentájt mentek nyaralni, a hőséget vízparton töltötték. Mióta Évi minden évben megművelte a kertet, június elején és utószezonban jártak pihenni. Az asszony ragaszkodott hozzá, a termés ne legyen elhanyagolva, be legyen takarítva. Sok mindent befőzött, lefagyasztott, aszalt, szárított. A kerthez jól értett, hiszen kertészeti iskolát végzett – egy paradicsomkertészetben dolgozott –, minden mást magától tanult. Magától, mert nem akadt senki, akitől mindent megtanulhatott volna.

Hová mehetett? Ha valóban tőle akar menekülni, kihez ment? Hiszen rajta kívül senkije sincs.

  

Összegömbölyödve feküdt a sarokba egymásra dobált, rossz székek között, két karját a hasára szorította, a szájába harapott. Géza ott lihegett fölötte. Villództak előtte az emlékek. Nagyon régen végezte már hasonlóan, megverve egy szoba sarkában, míg a férfiben tombolt az adrenalin, aztán felrángatta az ágyra, lehúzta sliccét, és egyszerűen magáévá tette, ő pedig ernyedt testtel és üres tudattal tűrte. Most is ez fog következni, és senki nem tesz érte semmit. A Madám nem szól, mert annak is érdeke fűződik Gézához, más lány sem fog neki segíteni, ha Glória beszélt is nekik arról, hogy itt van. Mind félnek, miképp annak idején őt is a félelem kötötte ide és Gézához. Nem hagyhatja magát megerőszakolni, de nem tud elmenekülni. Fel sem tud állni. Tagjait átjárta a rettegés, és mindene fájt.

– Géza, gyere, megjött a szajré! – hallatszott ekkor valahonnan. Látta, amint a férfi lábai eltávolodnak tőle.

– Öltöztesd át! – szólt a férfi a Madámnak.

– Mégis mit kezdjek vele? – recsegte az idős nő. – Össze-vissza verted!

– Akkor is szedd össze! Piát hordani jó lesz, később majd törődöm vele.

Tangát tíz éve nem hordott, a melltartó legalább egy számmal szűkebb a megszokottnál, a ruhában is alig kapott levegőt. Lábai a kerti papucshoz, túraszandálokhoz, lapos talpú cipőkhöz szoktak, alig bírt megállni a magas sarkúban, és az a borzalmas smink, amely mindent elfedett, ami ő volt.

– Na, indulj meg! – ordított rá a Madám. – Van itt épp elég dolog!

Lassan indult meg előtte, majd a lépcsőnél maga elé engedte. Az idős asszony valaha ugyanazt csinálta, mint a lányok. Árulta a testét, aztán megvette az épületet, amely sok mindenként funkcionált. Nem csak a lányok egy része adott a felsőbb szobákban szolgáltatást, a földszinten bár működött, a hátsóbb helyiségben szerencsejáték, az alagsorban pedig illegálisan cserélt gazdát drog és pénz. Gini jól ismerte az asszonyt, akit egyszerűen mindenki csak a Madámnak szólított; túl jól ismerte Gézát, az épületet, amelyben most a raktár felé mentek, és az egész Negyedet. Közel tíz évvel ezelőtt még ő is kint állt az utcasarkon, várta a férfi vendégek kocsiját, majd adta magát oda egy éjszaka akár fél tucat kuncsaftnak.

  

Lekapcsolta a tűzhelyet. A lecsó ott gőzölgött a serpenyőben. Nézte egy darabig a forró, pirosas ételt. Ritkán evett egyedül. Ha éjjel ért haza egy-egy elhúzódó szülésből, már nem zörgött a konyhában, megvárta a reggelit; ha délután, akkor együtt vacsoráztak. De Évi most nincs itt, ezért szedett, vágott hozzá egy szelet kenyeret, és leült enni. Más volt az íze, mint az övé. Ugyanúgy főzte, ugyanúgy fűszerezte, mégsem lett ugyanolyan.

Próbálta magában rendezni az elmúlt hetek történéseit. Rá akart jönni, mi válthatta ki feleségében, hogy elmenjen, és arra, miképp jött rá az ő titkos életére. Nem emlékezett olyan különös eseményre, amely magyarázta volna ezt a hirtelen pálfordulást. Illetve, talán mégis… Több hete Évi a városba ment, hazaérve őt már itthon találta, és feltűnt neki, az asszony nagyon csendes. Kérdezgette, mi bántja, mi történt vele, de csak a fejét rázta, és csendesen mondogatta.

– Semmi… semmi…

Aztán egy hete észrevette, levett egy nagyobb összeget a közös számlájukról. Nem törődött vele, soha nem számoltatta volna el, megbíztak egymásban. Talán az akkori pénzfelvételnek köze lehetett az elmeneteléhez? Lehet, már hetek óta tudja, csak nem szólt, egy hete pedig mindent előkészített? Logikus okfejtésnek tűnt, de még mindig nem magyarázta, akkor miért készítette elő délelőtt a lecsónak valót? Ha valaki el akar hagyni valakit, az nem vág össze egy főzésre való zöldséget, és nem hagy üzenetet a konyhaasztalon azzal a szöveggel, hogy valakivel találkozik, este jön… Valami nem stimmelt ezzel a délutánnal, és nagyon remélte, mielőbb kiderül, itt mégis valami félreértés történt.

Csörgött a telefonja.

– Na, végre! – sóhajtotta, miközben előkapta a zsebéből a készüléket, azonban várakozásaival ellentétben nem Évi hívta, hanem Gyuri.

– Szia, Geri! – köszönt bele a férfi a telefonba. – Lehet, tévedésről van szó, de gondoltam jobb, ha szólok. Pár órája látták a feleségedet besétálni a Negyed utcáiba.

Gergő döbbenten állt, levegőt is elfelejtett venni, kezéből kicsúszott a telefon, amely koppanva esett az asztalra. Nem, ez nem lehet igaz! Önszántából visszament volna? Épp oda?

  

Egy ládába rakta az italos üvegeket. Mindene fájt, úgy érezte, nem maradt épp porcikája, most mégis talpon kell maradnia. Maradtak emlékei erről a helyről. Tisztában volt vele, minden ajtóban őr áll, és nem csak azért, hogy illetéktelenek ne jöhessenek be, hanem hogy az erőszakkal itt tartott lányok sem mehessenek ki. Ki kell jutnia innen, muszáj, mielőtt Géza visszajön.

Milyen könnyen zuhant annak idején a férfi karjaiba, és milyen könnyedén szippantotta magába ez a környék. Mire pedig felocsúdott, már egyszerű szexmunkásként dolgozott, akitől elvették a pénze jó részét, akit nem engedtek szabadon jönni-menni, aki nem dönthetett a sorsa felől. Nem gondolta volna, van kiút ebből a pokolból. Állt a megadott kapualjban, várta a kocsit, ami felvette, elvitte pár sarokkal odébb, ahol elvégezte a feladatát, aztán hozták vissza. Csinálta, mert ha nem, Géza verte, megalázta, menekülni pedig sem pénze, sem ereje nem maradt. Igazából azt sem tudta, milyen a világ a Negyeden kívül.

Apját nem ismerte, anyja ugyan volt élete első pár évében, de annak nagyon nehéz élete lehetett, mert verte, ha pedig elege lett belőle, bezárta egy sötét kamrába. Aztán elvették az anyjától, intézetbe került. Az anyja soha nem jött el érte, nem jött látogatni sem. Nevelőszülők ugyan akadtak pár hónapig, egy-két évig, de igazi szeretetet soha senkitől nem kapott, igaz, ő sem tudott senkihez igazán ragaszkodni. Már elmúlt tizenhat, amikor feltűnt Géza. Délutánonként kijárhattak az intézetből, ilyenkor megjelent. Először csak beszélgettek, és neki jólesett az idegen, jóképű férfi kedveskedése, aztán hozott neki ezt-azt, csokoládét, parfümöt, olcsó ékszert, csábítgatta magával. Később többször aludt nála, megszökve éjszakákra az intézetből, majd betöltve a tizennyolcat, hozzáköltözött. Nem is lett volna máshová mennie.

Az első hetekben boldog volt, igazán boldog, aztán Géza szép lassan és tudatosan vonta meg tőle a szeretetet. Neki egyre több és több mindent kellett megtennie és elviselnie előbb az ölelésekért, majd a jó szóért, végül már azért, hogy ne verje agyon. A húsz évet sem töltötte be: azon kapta magát, az életről nagy terveket szövögető lányból egy sarki kurva lett.

Megremegett a keze, ha arra gondolt, megint ez vár rá. Ez, mert Géza, amikor ma délután elvette a mobilját, elintézte, hogy az egyetlen ember, akinek jelentett valamit, soha többé ne keresse.

  

Gergő nyugodt tempóban vezetett a sötétbe boruló város felé. Tudta, sötétedés előtt nem tanácsos idegeneknek belépni a Negyedbe, valószínű így is várniuk kell. Folyamatosan két kép villogott előtte. Az egyik felesége kedves, komoly, kiegyensúlyozott képe volt, amint zöld trikóban, sötét halásznadrágban, elnyűtt túraszandálban gondozza a kerti növényeket, derékig érő, barna haja befonva, bőre napbarnított, szinte egybeolvad szeme színével, hiszen tavasztól őszig folyamatosan levegőn van.

A másik egy jóval korábbi kép róla: a fiatal, riadt, sovány lányról, aki teli kék-zöld foltokkal és zúzódásokkal, összehúzott lábakkal, ijedten ült a korházi vizsgálóasztalon, és nagy barna szemeivel nézte az – akkor még harmincas évei közepén járó – orvost.

– Kislány, ne féljen ennyire! – mosolygott rá kedvesen. – Járt már nőgyógyásznál?

A húszas évei közepén járó nő bólintott.

– Igen, egyszer.

– És milyen vizsgálatokat végeztek?

– Semmilyent – jött a különös, rövid válasz, majd a lány nagyot nyelt – én… terhes lettem, és abortuszom volt.

Figyelte a sápadt, tehetetlen arcot, a tekintetet, amely valami kapaszkodót keresve, riadtan pásztázta a vizsgáló szobát.

– Nem akar beszélni róla? – kérdezte. A hatalmas, barna szempár ránézett, ő pedig tartotta a szemkontaktust, hátha megnyílik.

– Nagyon fájt – jött az elcsukló hang, majd egy újabb hatalmas nyelést követően elmondta, úgy örült, amikor terhes lett, mert azt hitte, a férfival, akivel élt, végre család lesznek. De az – ahelyett, hogy osztozott volna az örömben – megverte, majd elvitte egy orvoshoz. Lekötözték, fájdalomcsillapítót, érzéstelenítőt nem kapott, úgy kaparták ki belőle erővel a magzatot.

– Annyira fájt! – sírta el magát – annyira fájt…

Még eldadogta, utána került az utcára, aztán őt kezdte kérlelni, ne bántsa. Nagyon lassan sikerült csak megnyugtatni, mert nagyon félt. Gyógyszert nem akart neki adni, bár a nővér jelezte, ha „a doktor úr úgy gondolja, hoz nyugtatót”. Nem akarta leszedálni. Szerette volna, ha legalább benne megbízik, mint vizsgáló orvosban.

– Ez most nem olyan lesz, mint akkor – magyarázta. – Vannak kicsit kellemetlen részei, de igyekszem óvatos lenni. Meg kell vizsgálnom, de nem fogom lekötözni, és ha bármi fáj, akkor szóljon, és tartunk szünetet.

A lány könnyeit törölgetve bólintott.

Nem kapkodott. Minden műszerről elmagyarázta, mire való, és azt is, mit fog csinálni; közben beszélgettek, igyekezett elvonni a figyelmét.

– Hogy hívják?

– Genovéva.

– Milyen szép név – mosolygott –, és hogyan becézik?

– Gi… – ekkor megakadt – nem, nem akarom, hogy maga is így szólítson. Nem szeretem ezt a nevet.

– Akkor hogyan szólíthatom?

– Évi.

  

Már fordult egyet a ládával, közben folyamatosan a folyosókat és a lépcsőket pásztázta, merre szökhetne el. A következő ládát pakolta, amikor magas sarkú cipő hangjai kopogtak a lépcsőn. Nem a Madám, ezt már a lépésekből tudta. Vékony, nála valamivel alacsonyabb nő lépett be a félhomályos pincébe.

– Hagyj engem békén, Glória! – szólt neki mérgesen, mert felismerte. Ő volt az, aki miatt aznap hajlandó volt a városnak abba a részébe menni, ahol egy évtizede nem járt, pár utcányira a Negyedtől, és aki miatt most itt van.

– Kérlek, Gini, ne haragudj rám! – lépett oda hozzá a nála négy-öt évvel fiatalabb, szőke nő. Nem bírt a felgyülemlett indulattal, hirtelen fordult felé, bár hangja tompítottan, mégis erőteljesen szólt.

– Miért ne haragudnék?! Mégis, mit képzeltél!? Segítettem neked, kétszer is, nem szóltam rólad senkinek. Találkára hívtál, hogy megköszönd, én hülye, meg hittem neked. Gyanúsnak kellett volna lennie, amikor olyan közeli helyet választottál a találkára a Negyedhez. De naiv voltam, hiszékeny, és eljöttem – mély levegőt vett, még nem végzett. – Nem azért adtam neked a pénzt, hogy vissza gyere! Segíteni akartam, és azt hittem, tudok.

A nő műkörmökkel díszített kezét rátette az ő napbarnított kézfejére. Glória hófehér kezei mellett az ő sötét árnyalatú bőre csokoládébarnának hatott.

– Gini, függő vagyok – mondta határozottan.

Állt, nézte régi barátnőjét. Valaha együtt tervezték, megszöknek innen. Aztán a terv csak terv maradt; ő mégis kikerült a Negyedből. Glória maradt. Már nem volt mérges, valami megmagyarázhatatlan tehetetlenséget érzett. Nem kérdezte meg, melyik szerre szokott rá, nem érdekelte. Annak idején el tudta kerülni a drogot, bár Géza gyakran ijesztgette, belövi. Bármit műveltek is vele itt a Negyedben, valahol mélyen megmaradt benne, az ép elméjét nem akarta elveszteni. Pedig sokszor jobb lett volna valamiféle bódultságba menekülni nem csak a verések, de a fájdalmas aktusok, a szájába ömlő ondó miatti hányingerek elől is.

– Vissza kellett jönnöm, Gini – folytatta Glória. – Nem akartam, de kellett a szer, és mivel azt Géza osztja, feltűnt neki, váratlanul lett több adagra is pénzem. Nem akartam én rólad beszélni, de ismered, majdnem eltörte a csukómat, ezért elmondtam, veled találkoztam.

A hátán végigfutott a hideg. Igen, így már mindent értett. Hiszen annak idején bármennyire is azon dolgozott, hogy élete legtöbb percében tisztán gondolkodjon, mégis öntudatán kívül került ki a Negyedből. Máig sem volt számára teljesen világos, mi módon.

– Akkor segíts! – szorította meg most ő Glória kezét. – Én nem maradhatok itt. Nekem egész más életem van odakint, ki kell jutnom innen.

A nő összeszorított szájjal nézett a földre, majd műszempillái mögül egyszeriben felnézett rá, megfogta a kezét, majd húzni kezdte magával.

– Gyere!

  

Ültek egymás mellett Gyurival a kocsiban, és várták, hogy a Nap utolsó sugarai is lebukjanak a horizonton. A kocsiban hűvös levegőt adott a klíma, a betonházak között azonban még negyven fok körül keringett a hőmérséklet. A sikátor, amelyben leparkoltak, rövid volt, viszonylag széles; ha sürgősen meg kell fordulni, akkor mielőbb el tudják húzni a csíkot. Nem beszélgettek. Gyuri telepöfékelte dohányfüsttel a kocsit, amiért nem szólt, bár utálta a cigarettát. Így a több mint tíz éves, lepukkant verdában kevésbé voltak feltűnőek, az ő gondolatai pedig egyébként is máshol jártak.

Túlesett a válásán, fél évvel később pedig meghalt az édesanyja is, akit nagyon szeretett. Dolgozott, magánrendelőt működtetett, közben újíttatta fel anyja házát; sokkal többet sportolt, mint korábban, és gyakran járt a Negyedbe. A lányai sokszor jöttek hozzá, nem csak kéthetente, mégis borzasztó magányosnak érezte magát. Gitta, az idősebb lánya ugyan felvetette, jót tenne egy kutya vagy macska a háznál, nem egy állatra vágyott, aki a lábánál dorombol, vagy akit reggel-este sétáltatni vihet. Támadt olyan megérzése, inkább Gitta vágyott volna kutyára, csak a felelősséget nem akarta magának, ami egy állat tartásával együtt jár. Gyakran kapta magát azon, ha egyedül maradt otthon, emelgeti az alkoholos poharat. Ebben az időszakban, egy vásárlás alkalmával épp a whiskys üvegek között válogatott egy boltban, amikor egy vidám női hang ráköszönt.

– Jó napot, doktor úr! Rég találkoztunk!

Azonnal visszatolta a szeszt a polcra. Elsőre meg sem ismerte a farmeros, kötött zöld pulóveres, tornacipős nőt, aki lófarokba rendezett, hosszú, festetlen barna hajjal, és kedves mosollyal állt előtte.

– Évi? – kérdezte bizonytalanul.

A szeszről azt hazudta, egy barátjának keresett születésnapi ajándékot, de az üveget nem vette meg, viszont elhívta Évit egy kávéra.

– Évek óta nem láttam – mondta már a cukrászda teraszán ülve. – Meséljen, mi történt magával?

Elnézte az akkor harminc körüli nőt, mennyire megváltozott a kórházban töltött hetek óta. Hízott, arcába szín, tekintetébe fény költözött, kiegyensúlyozottnak látszott. Évi elmesélte, a rehabilitációval töltött hetek után sokáig egy nőknek fenntartott menedékhelyen lakott. Itt megtanították géppel varrni, kosarat fonni, és lehetőséget kapott a tanulásra. Kertészeti iskolát végzett, több helyen dolgozott, mire egy paradicsomtermelő cégnél helyezkedett el. Később lett annyi pénze, hogy saját albérletet is fenn tudott tartani.

– Most jogosítványt csinálok – mesélte –, és ha lesz annyi pénzem, szeretnék venni egy házat nagy kerttel.

Tetszett neki ez a pozitív életpálya, a tervek, és érzett némi büszkeséget is, hiszen egy kicsit ebben ő is hozzásegítette a nőt.

– Többé nem ment oda vissza? – kérdezte saját presszója felett a Negyedre utalva. Évi a fejét rázta. Mesélte, az első hónapokban, ha megijedt egy-egy élet adta kihívástól, gyakran vissza akart oda rohanni, mert azt a környéket és az ott élőket ismerte. De a menedéken sokat segítettek neki, így ezeket a félelemmel teli időszakokat mégiscsak túl tudta élni egyedül is.

– És párja van? – kérdezett ismét. A nő sóhajtva dörzsölte meg a karjait, mint aki fázna, előtte még ott hevert a fehér porcelántálon a félig megevett lekváros piskótatekercs.

– Próbáltam – mondta csendesen, aztán elhallgatott. – Többször próbálkoztam, de pár hónapnál tovább egyik sem tartott. Mindig attól féltem, olyan lesz, mint Gézával és…

Elakadt, tekintete hirtelen váltott kétségbeesettre, és Gergő már bánta, hogy felhozta a témát.

– Ne haragudjon – szabadkozott –, tapintatlan kérdés volt.

Évi a fejét rázta.

– Nem tudhatta. De meséljen most Ön. Hogy alakult az élete?

Sok mindent jó lett volna elmondani, de nem akarta minden lelki gondját erre a nőre zúdítani, hiszen alig ismerik egymást.

– Megörököltem anyám házát – kezdte végül, mert valamiért eszébe jutottak az anyja rózsái. – Ő nagyon jól értett a virágokhoz, a kerthez, a növényekhez. Én pedig azt hittem, megtarthatom olyannak a rózsabokrait, amilyennek ő nevelte őket, de a kezem alatt egyre több kezd tönkre menni.

Elhallgatott, majd megitta a kávéja végét.

– Szívesen segítek – szólalt meg Évi. Ránézett. Tekintete most olyan volt, mint korábban: nyugodt, kitartó, és Gergő meg tudott kapaszkodni ebben a határozott szempárban annyira, hogy akkor este nem vette elő a szeszes üveget.

  

Csendesen surrantak föl a lépcsőn, már amennyire a magas sarkú cipőkben csendben lehetett közlekedni. A lépcsőházban a szobákhoz lehetett jutni, ahol a lányok a vendégeket fogadták. Az egyik előtt megálltak. Glória hallgatózott, majd csendesen benyitott.

– Üres – mondta –, a fürdőszobaablakon leesett a rács. Onnan a tetőre fel tudsz mászni, de ott már magadnak kell boldogulni.

A nő komolyan nézett rá még egy hosszú pillanatig, aztán elsietett. Nem beszéltek, nem is lett volna értelme, Glória ennyivel tartozott. Óvatosan húzódott be a szobába, majd kitapogatta a fürdő felé vezető utat. Jól emlékezett, annak idején ő is feküdt ezeken az ágyakon, zuhanyozott ezekben a fürdőkben. A fürdőben sem kapcsolt villanyt, nem is kellett, mert az ablakon keresztül bevilágított az utcai lámpák fénye. Minden ablakra rácsot tettek, hogy a lányok ne tudjanak megszökni, vagy a kuncsaft ne tudjon fizetés nélkül távozni. A fürdőablakot kicsire szabták, a rács ott lógott a párkány mellett. Levetette a magas sarkút, a tetőre ebben a borzalmas lábbeliben nem lehet menni, futni pedig mezítláb is tud.

Nehezen tuszkolta át magát az ablakon. Valaha nagyon sovány volt, a Negyedből való távozása után kezdett el rendszeresen normális ételeket enni. Lassan jöttek föl rá a kilók. Kövér sosem lett, de combjai, feneke formássá vált, mellei nőttek, tetszett saját magának is. Óvatosan kihajolt a párkányon, de rögtön vissza is hátrált. Három szint magasan állt, ha innen lezuhan, biztos a nyakát szegi.

Eszébe jutott, akkor régen egészen másképp jutott ki a Negyedből. Még emlékezett a lepukkant autóra, amibe beszállt. Rosszarcú férfi ült a volánnál, alig szólt hozzá egy szót, csak beletaposott a gázba és elhajtottak. Valamivel később megálltak egy sikátorban. Várta, hogy a férfi hátradöntse az ülést, miképp mások szokták, ezen az éjszakán azonban elmaradt az aktus. Még látta maga előtt az ismeretlen, és többé soha vissza nem köszönő férfi arcát, aztán elsötétült minden, órákkal később pedig egy kórházi ágyon ébredt.

Zajt hallott a folyosóról. Mély levegőt vett, aztán ismét kilépett a párkányra, közben az ablakkeretbe kapaszkodott. Remegtek a lábai. Fel kell másznia a tetőre. Hogy onnan hová megy, még nem tudta, talán egy másik tetőre. Bár ebben a pillanatban megfordulni sem mert, nemhogy felkapaszkodni a régi épület rozoga cserepeire. Zajt hallott az utcáról, aztán valaki a hajánál fogva megragadta és visszarántotta.

  

Gergő és Gyuri a jelre vártak.

– Amikor felhívtál – kezdte Gergő –, csak azt mondtad, látták Évit bejönni a Negyed házai közé.

Gyuri bólintott.

– Gyárfás látta, ő riasztott engem. A feleséged nem egyedül jött. Volt vele egy férfi és egy helyi lány is. A férfit már ismerjük. Drogdíler itt a környéken, a rendőrség is vadászik rá. Ha minden jól megy, ma kap friss szállítmányt. Azt jó lenne megcsípni. De visszatérve a feleségedre. Gyárfásnak úgy tűnt, nem szabad akaratából jött ide.

Gergő ismét az sms-re gondolt, amelyet napközben kapott.

„Tudom, mit művelsz a Negyedbeli nőkkel. Ne keress többet, különben megbánod.”

Valaki tud a ténykedésükről, lehet az ő szerepéről is, arról, miért tűnnek el a Negyedből hirtelen a prostitúcióra kényszerített nők és lányok. Az üzenetet ezek szerint nem Évi írta, vagy legalábbis nem önszántából, hanem az a nő vagy az a férfi, akikkel együtt volt. Az üzenet pedig egyértelműen neki szólt. Ha idejön, Évinek baja esik. Pedig idejött, és itt is marad, amíg meg nem találja a feleségét.

Ekkor rezgett Gyuri mobilja. A férfi felvette, beleszólt, hümmögött valamit, majd letette, aztán szedelőzködni kezdett.

– Itt az idő. Indulunk – mondta.

  

– Mit csinálsz, te kurva?! – ordított rá a Madám. Zúgott a feje, mert zuhanást követően bevágta a padlóba, fölötte a nyanya ronda képe kitöltötte a teljes látómezőt. A Madám észrevette, hogy eltűnt, utánajött, aztán nem akarta szökni engedni, hát visszahúzta. Nem, ő nem megy vissza. Inkább ugrik ki az ablakon, de vissza nem megy. Felállt, majd nem törődve a nővel, ismét az ablak felé vette az irányt, de az elrántotta.

– Lejössz, mert baj lesz! – üvöltözött vele a vénasszony, majd rángatni kezdte magával ki a szobába, majd a folyosóra. Erősebb volt nála, félrelökte, őt nem fogja visszavinni, de a Madám sem hagyta magát. Dulakodni kezdtek, a Madám üvöltözött. – Jöjjön már valaki! – Lentről lábdobogás hallatszott, majd Géza káromkodása, üvöltése. Próbált szabadulni a nő hosszú körmei közül – menekülni akart Géza elől is –, de az, mint valami madár, belekapaszkodott. Már csak azt érezte, kitépik a Madám karmai közül, majd hatalmasat löknek rajta. Előreesett, azt várta, a padlóra zuhan, helyette végigvágódott a lépcsőn, amin gurulni kezdett. Azt hitte, minden csontja eltörött, mire leért a lépcső aljára. Nem temetkezhetett bele a fájdalmaiba, mert ordítva rohant utána a férfi, és rángatta fel a földről.

– Mit képzelsz te magadról?! – üvöltötte, miközben nekivágta a falnak. Keservesen, erőtlenül próbált védekezni az ismét nekirontó erős kezek ellen, hasztalan, mert a férfi ujjain ekkor már villant a boxer gyűrű, amellyel hatalmasat ütött a halántékára. Érezte a csontig hatoló fájdalmat, a bőre felszakadt, és erőtlenül csuklott össze. Még észnél volt annyira, hogy tudja, most mi következik: a férfi agyonveri, mert megpróbált megszökni.

Hallott a földszintről tompa, ordító hangokat, majd rohangálást, lábdobogást. Hallotta Géza és a Madám lépteit is távolodni. Kinyitotta a szemét, homályosan látott, alig hallott, de valahogy felkapaszkodott a fal mentén. Menni, mindegy hová, csak el innen, legalább el valami sötét, csöndes helyre, ahol órákra összeeshet. Megindult a folyosón vérző halántékkal, két kézzel a falba kapaszkodva. Hallotta, valaki rohan föl a lépcsőn, hallott egy durranó hangot, valaki fegyverrel lőtt, majd ismét lábdobogást. Biztos megint Géza, hogy befejezze, amit elkezdett. Egy szempillantás alatt történt: a melle alatt egy erős kéz átfogta, majd éles szúrás hasított a vállába. Még elé villant egy emlékkép: ezt, a szúrást, mintha már egyszer átélte volna, aztán minden elsötétült előtte.

II. Évi

Évi…

Sokszor elnézte, mint gondozza anyja rózsáit; magyarázza, hogyan kell télre befedni, öntözni, trágyázni, hol kell az elszáradt ágakat levágni. Figyelte a kezét, miközben metszőollóval dolgozott, aztán Évit, arcán oly gyakran megjelenő mosollyal. Gyakran mosolyodott el magában, ha növényekkel foglalkozott. Hallgatta lelkes, lendületes magyarázatait. Kedvelte a társaságát, szeretett vele beszélgetni, kávézni a tornácra kitett asztalkánál.

– Én mégiscsak szeretném meghálálni ezt a sok törődést, amivel újra életet varázsoltál a kertbe – mondta egyik délután, hiszen a nő nem csak a rózsáit tette rendbe, hanem megtisztította a tujáit a rozsdás ágaktól, megmetszette az orgonát, azt a pár csemegeszőlőt, amit ő meghagyott. Ekkor már tegeződtek.

– Talán lenne valami – szólalt meg Évi, barna haját füle mögé tűrve. Zavarban volt. – Nem olyan régen lett meg a jogsim, de nincs kocsim, és jó lenne gyakorolni.

– Persze, gyere! – mosolygott. Örült a kérésnek, felállt és hozta a slusszkulcsot. Évi meglepetten ült, talán nem várta, hogy ilyen hamar nekiugranak, de végül elvette a kulcsot. Csak, amikor beült mellé az anyósülésre, és a nő váratlanul rámeredt, érzékelte, valami nincs rendben. A finom kezek ráfogtak ugyan a kormányra, majd újból ránézett.

– Ne haragudj! Ez mégsem fog menni – mondta zavartan, és hirtelen kiszállt a kocsiból. Ő is kiszállt.

– Évi, mi a baj? – ment utána. Pár méter után szinte szaladnia kellett, hogy utolérje az utcán lélekszakadva, a buszmegálló felé megindult nőt. Mikor beérte, Évi megállt.

– Ne haragudj, Gergő, de én nem tudok még egyszer férfi mellé beülni egy kocsiba! – fakadt ki kétségbeesetten. Ekkor tűnt föl neki, soha nem engedte, hogy hazavigye kocsival, miképp azt sem, bárhová érte menjen. Ha a városban találkoztak, mert az utóbbi pár hétben ez is egyre gyakoribbá vált – mindig tömegközlekedve jött és ment, ha pedig itt, nála, akkor kibuszozott, és haza is busszal ment. Mindig finoman tért ki az ajánlatai elől, ha el akarta magával vinni. A házba sem lépett be eddig soha. Mindig a tornácon kávéztak, vagy boroztak.

– Akkor, hogy tanultál vezetni? – kérdezte tőle, mert a legtöbb autósoktató férfi volt.

Évi sóhajtott, behunyta a szemét.

– Ragaszkodtam a női oktatóhoz – újra ránézett, nagy barna szemeivel, aztán lehajtotta a fejét – Jobb, ha most hazamegyek.

– Ne! – elé állt, nem akarta, hogy elmenjen; hogy így menjen el, megrettenve valamitől, ami a múltban történt. Egyik keze hozzáért oldaltáskát szorongató kezéhez, majd lassan, finoman két kezébe fogta az ápolt, puha, mégis erős kezet.

– Évi, én nem akartam visszaélni azzal, hogy beülök melléd a kocsiba. Nem is gondoltam volna, hogy neked ez jut az eszedbe.

A nő a földet bámulta, de a kezét nem húzta el.

– Gergő… – kezdte csendesen, majd egyszeriben ismét ráemelte a tekintetét. – Legyünk őszinték! Te orvos vagy, jó nevű orvos, én meg…

– Egy nagyszerű nő – fejezte be helyette. Évi levegőt vett, aztán mosoly futott át az arcán. Gergő folytatta: – Utoljára az anyám értett ilyen jól a növényekhez. Ehhez nem elég a tanulás, neked ez a véredben van.

Kis szünetet tartott, szerette volna megragadni a lelkét.

– Én egy szakember vagyok, aki ért az emberek gyógyításához, de nem ért a növényekhez. Te is egy szakember vagy, aki épp a növényekhez ért. És nagyon jól érzem magam veled.

Ekkor már Évi is mosolygott, majd hirtelen megint elkomolyodott.

– Én is nagyon szeretek veled lenni – mondta. – De a múltam…

– Az elmúlt, és ha ez megnyugtat, nekem sem te vagy az első nő az életemben.

Az akkor harmincas évei elején járó nő lassan közelebb lépett hozzá, mire Gergő átfogta mindkét karját, majd a hátát, és magához ölelte. Érezte, Évi karjai lassan simulnak a derekához, majd haladnak végig a hátán, aztán belekarolnak a nyakába. A nő feszült teste lassan ellazult, és egészen az övéhez simult.

– Na, megyünk mégis egy kört? – kérdezte tőle, miközben megsimogatta hosszú, barna hajjal takart hátát.

– Igen.

  

Mindene fájt… ez volt az első dolog, amit érzett: a kezei, a lábai, a háta, és a feje. A feje borzalmasan lüktetett. Éhes is volt, de főleg szomjas, hiszen ki tudja, hány órája nem ivott. Feküdt… Hanyatt feküdt valahol. Óvatosan megmozdult, mire azt érzékelte, egy ágyban fekszik. Úristen! Géza mégis belőtte, hogy ne tudjon ellenkezni, megerőszakolta, és most ott fekszik a felső szinten lévő szobák egyikében! Zihálva kezdte venni a levegőt, majd kinyitotta a szemeit, mire ismét borzalmas fájdalom hasított a fejébe. Erre behunyta, várt egy kicsit, majd újra kinyitotta. Látni akarta, hol van. Pókhálós, jobb napokat megélt plafont látott, középen egy idejét múlt lámpával. Hallotta, valaki megmozdul a közelében.

– Ne! – nyögte, mert annyira már öntudatánál volt, hogy megpróbáljon védekezni. Oldalra fordulva próbált felkönyökölni, hullámzott előtte minden. – Kérem, ne!

– Évi, nyugodj meg! – hallott egy ismerős férfihangot. – Én vagyok, Gergő!

Gergő… Sóhajtott. Hát, megtalálta… Behunyta a szemét, és egy újabb sóhaj kíséretében visszahanyatlott az ágyba.

– Ez még a nyugtató hatása – magyarázta a férfi, miközben mellé ült. Igen, ez az ő hangja, nem csak képzeli. Kezéhez a jól ismert nadrág anyaga ért, érezte jól ismert illatát, a keze érintését, mialatt csuklóján a pulzust tapintotta. Tényleg ő az. Teste erre a megnyugtató gondolatra teljesen elernyedt.

– Vizet – suttogta alig hallhatóan. Beszélni sem tudott a szomjúságtól. A férfi ekkor felemelkedett mellőle. Hallotta valahonnan a víz csorgását, közben próbált körbenézni a szobában, ahol nagyon meleg volt, és alig járt a levegő. Elhanyagolt helyiségben feküdt, és ha tippelnie kellett volna, még mindig valahol a Negyedben. Már ki tudta venni férje fekete ruhás alakját, őszesen fekete haját, rövidre nyírt körszakállát.

– Feküdj nyugodtan – kérte a férfi, miközben leült mellé, óvatosan oldalra fordította a fejét, majd egy szívószálat tett a szájába. – Lassan! Biztos nagyon szomjas vagy, de ne kapkodj!

Felpillantott rá, a komoly arcra, majd lassan kortyolni kezdte a hideg vizet. Mintha napok óta nem ivott volna, még az első kortyokat is nehezen nyelte le. Gergő pár kortyonként elvette a szívószálat szünetet tartva, hadd vegyen levegőt, aztán mindig visszaadta, egészen addig, amíg nem bólintott; elég.

Hogy került ide? Hogy talált rá? Ő kábította el? – annyi kérdés jutott eszébe, de nem maradt ereje beszélni. Szótlanul hagyta, hogy férje kis lámpával belevilágítson a szemébe, áttapogassa a fejét, a nyakát, sztetoszkóppal meghallgassa. Pár perc után jellegzetes kopogást hallott, majd egy ismeretlen férfi nyitott be az ajtón.

– Geri, tudom, még időre lenne szükséged, de gond van odakint. Mennünk kell!

  

Gyorsan kellett berohanniuk az épületbe. A rendőrség annyi időt adott nekik, amíg lefoglalják a szállítmányt. Addig kellett megtalálniuk Évit. Felfelé indultak a lépcsőn, elöl Gyuri, kezében pisztollyal, mögötte ő. A lépcső tetejéről, fegyverrel a kezében egy magas, izmos férfi rohant feléjük, felemelte a géppisztolyt, de nem volt ideje lőni. Gyuri megelőzte, vállon lőtte, aztán a leguruló férfit átpasszolták a rendőr kollégáknak. Felérve az első emeletre, meglátta a kétségbeesetten falba kapaszkodó, több sebből vérző nőt. Egy pillanatra megtorpant. Akkor döbbent rá, valahol mélyen másra számított: megtalálja majd a nőt aktus közben egy másik férfival, vagy beszívva egy sarokban, de nem így, ilyen rettenetes állapotban, és ilyen hamar. Nem lett volna idejük magyarázkodni, ráadásul mindenkinek jobb volt, ha az akcióból minél kevesebbet lát. Gergő hozzárohant, átkarolta, majd egy mozdulattal gyorsan ható nyugtatót nyomott a vállába. Ezzel szokták elkábítani a Negyedből kimentésre szánt lányokat is. A nő a karjaiba zuhant. Azt rögtön látta, borzalmas állapotban van, össze-vissza verték. Mentőt akart hívatni, de a rendőrség a Negyedből senkit nem engedett se ki, se be. Egy lefoglalt épületbe vitték.

Most aggódva nézte a feleségét, aki még mindig kábán feküdt az ágyban. Rémesen nézett ki. Nemcsak a vörösre festett és feltupírozott hajkorona, a borzasztó vastag réteg smink és a ruha miatt – ezek egyike sem ő volt, nem az az Évi, akit ő ismert – hanem a rengeteg zúzódás és folt miatt, amelyek az elmúlt pár órában keletkeztek rajta. Arca bedagadt, halántékán feketéllett az ütés nyoma, amely még vérzett, amikor a karjaiba zuhant, és amelyet már lekezelt.

– Drágám, át kell öltöznöd – mondta. – El kell mennünk innen, minél előbb, de jobb, ha senki nem lát meg. Segítek.

– Szédülök – suttogta az asszony, amikor Gergő egy egyszerű sebészollóval levágta róla a szűk ruhát, majd pólót és melegítőnadrágot vett elő.

– Nemsokára elmúlik – nyugtatta. – Gyere, ezt vedd fel! – nyújtotta a pólót.

– A melltartót is – kérte Évi. – Alig kapok levegőt.

Nemcsak a ruhát, a melltartót is szűkre szabták, belevágott a bordái közé, ezért levágta azt is.

– Még lemosom a sminket – mondta, mikor felesége már ott ült vele szemben, az ő fekete melegítőjében. A nő lehajtotta a fejét és behunyta a szemét, nem szólt, hagyta, hadd csinálja, amit kell, csak néha sziszergett, ha csípte az arcát a lemosó. Gergő ekkor vette jobban szemügyre a kékes-lila, feldagadt, véresre vert női arcot. Ennek az estének, ha meg is gyógyul, maradnak látható nyomai. Hogy lehet valakivel, különösen egy nővel, ilyen mocskos módon elbánni? Ekkor tört át a fegyelmezett orvos lelkén az érzelmeivel küzdő férfié, aki meg akarta keresni azt az állatot, aki ezt tette a feleségével, és legalább ugyanennyire, de ha lehet, még jobban megverni.

– Geri, mennünk kell! – nyitott be ekkor Gyuri. – A Negyedbeliek nekimentek a rendőröknek. Jobb, ha nem kerülünk bele a sűrűjébe.

  

Alig tudott talpra állni. Még mindig szédült, iszonyatosan lüktetett a feje. A két férfi közrefogta, úgy vezették ki az épületből.

– Nem megyünk messze – nyugtatta a férje, miközben a rendőri kordon mögött igyekeztek egy elhagyott sikátorig. A fejére húzott kapucnitól nem látott sokat, inkább hallotta, a Negyedbeliek rudakkal, téglákat dobálva nekimennek a rendőröknek. Olykor egy-egy pisztolylövés is eldördült. Nem érdekelte, mi történik körülöttük, szeretett volna minél messzebb kerülni innen.

A kocsi, amihez vitték, ismeretlennek tűnt. A hátsó ülésre fektették, majd Gergő egy pléddel szinte teljesen betakarta. Nem látta, merre mennek. Az idegen férfi, aki a kocsit vezette, belelépett a gázba, közben élesen vette a kanyarokat. Melege volt a pulóverben, a pléd alatt folyt róla a víz. A kocsi ablakait egy idő után lehúzták, legalább levegőt kapott. Nem tudta, meddig mentek így, mintha túl sok kanyart tettek volna. Egy idő után az idegen férfi megszólalt.

– Úgy tűnik, sikerült feltűnés nélkül eljönnünk. A helyieket lefoglalta a rendőrségi akció.

Egy idő után a kocsi megállt, a két férfi átsegítette őt férje kocsijába. Még itt is el kellett viselnie magán a plédet.

– Beviszlek a kórházba – mondta Gergő, mikor letakarta.

– Ne! – nyögte váratlanul, és lehúzta a fejéről a plédet. – Haza… Gergő… haza.

Szégyellte, hogy képtelen normális mondatokban beszélni, de a szavakat is alig tudta megformázni. Kétségbeesetten nézett a férjére. Nem akart idegen helyre, idegen emberek közé menni, csak haza… haza, a megszokott biztonságba. Párja bólintott, majd ráterítette a plédet, aztán beült a kocsiba és indult.

  

Átkarolva vezette be a házba, bár jobban örült volna, ha kórházba viheti, ahol megvizsgálják és szakszerűen ellátják. De megértette azt is, az átélt trauma után nem akart máshová menni. A kanapén ülve aztán segített róla levetni a pulóvert és a nadrágot, majd vizet hozott. Még mindig fullasztó volt a hőség, pedig késő éjszakára járt, odakint teljes a sötétség, aminek most kifejezetten örült. Így nem kísérte egy szomszéd kíváncsi tekintete sem, ahogy feleségét kitámogatta a kocsiból.

– Megfőztem a lecsót, amit délelőtt előkészítettél. Egyél egy kicsit! – mondta, miközben Évi az ő fekete pólójában és egy fekete tangában – soha nem látott rajta még tangát –, felhúzott lábakkal a kanapén ülve kortyolta a hideg vizet. A nő hosszan nézett rá, tekintete zavart volt, valamin gondolkodott.

– Az csak pár órája történt? – kérdezte tétován. Gergő leült mellé, figyelte, keze a nő térdén nyugodott, aki behunyta a szemét, sóhajtott. – Mintha napok teltek volna el azóta, hogy elindultam itthonról.

Próbálta rábeszélni, egyen, de a fejét rázta, és a víz után csak tejet kért. Gergő tudta, keserves percek fognak következni mindkettejük részére, de muszáj túl lenniük rajta, ezért megvárta, amíg felesége megissza a langyos tejet, aztán kérdezgetni kezdett.

– Fogyasztottál bármilyen szert cigaretta, por, tabletta formájában, alkoholban?

Fejrázás felelt.

– Még egy pohár vizet sem.

– Tűn keresztül?

Újabb fejrázás.

– Nem kaptam semmit. Csak, amit te belém nyomtál – megdörzsölte a szúrás helyét, amelyet kis lila folt jelzett. Gergő feleségére függesztette feketén csillogó szemeit. Orvos volt, mégsem tudott elrugaszkodni attól a ténytől, hogy a tulajdon feleségével kell úgy beszélnie, mint egy pácienssel.

– Évi, megerőszakoltak? – kiszáradt a szája a kérdésre, de tudnia kellett. A nő nézett rá egy ideig, kifejezéstelen arccal, aztán tenyerével megdörzsölte az arcát, majd keservesen felnevetett.

– És ha igen? – élesen vágott a hangja, a tekintete megkeményedett. Mintha nem is most szabadult volna egy őrült kezei közül. – Ha megerőszakoltak? – kérdezte ismét. – Akkor mi lesz? Álljak fel így, ahogy vagyok, és menjek innen, mert a doktor urat négy év házasság után bántja, hogy egy kurvát vett el feleségül?

Döbbenten nézte a nőt, aki kimerülten és meggyötörten is képes volt még vele is szembe fordulni, mert úgy érezte, védekeznie kell.