Annának, Hollynak és Voxernek

Egy

Aznap reggel, amikor Worth elment, valami felriasztotta Lilyt álmából, noha látszólag semmi különös nem történt. A háló ablakán puha, derengő fény szűrődött be. Feje fölött kattogva surrogott a mennyezeti ventilátor. Odakint magányos madár ébresztgette énekével barátait. Minden nyugodt és békés volt.

Lily felült az ágyban, és végighúzta kezét a mellette lévő üres fekvőhelyen; Worth paplana most is összetekeredett-gubancolódott, mint mindig. Hál’istennek már péntek volt, egy hosszú hét vége, amelytől mindketten többet reméltek. Worth napi húsz órákat töltött új ingatlanos állásában, miközben gyorstalpalón, úgymond, igyekezett kitanulni a cég működését. Hazatérve minden este olyan szavakkal dobálózott, mint természetes telekhatárok vagy földmérés.

A maga részéről Lily ugyanennyi időt szentelt, jobbára haszontalanul, annak, hogy vidámabbá tegye jellegtelen bérleményüket az alabamai 59-es főút mellett, Foley-ban. Közben iparkodott elkerülni Worth anyjának, Merthának sűrűn ismétlődő támadásait, aki miután rájött, hogy a fia nem fogadja a hívásait, őt vette üldözőbe.

– Csak ideszólok – mondta ilyenkor Mertha, majd mindenről értesülni kívánt: Worth állásáról, a fia hangulatáról vagy éppen a szennyeséről.

Lily soha ennyire nem örült még hétvégének. Remélte, hogy szombaton lesz idejük körbenézni és állandó lakhely után keresgélni, ami az övék lehetne. Sejtette persze, hogy Worth megállás nélkül dolgozni fog hétfőig.

Még az álomtól kótyagosan felkelt az ágyról, és megindult a konyha felé vezető rövid folyosón. Ekkor jött rá, hogy mi a hiba. Rendszerint a kolumbiai pörkölt kávé bódító illatára ébredt, amely a konyhából szüremlett át a hálóba, s vidám nappal kecsegtette.

A drága Bonavita kávéfőzőt, Worth násznagyának ajándékát, férje elsőként pakolta ki, amikor két hete megérkeztek Atlantából Foley-ba. Azóta minden reggel, munkába indulás előtt méregerős, gőzölgő kávét főzött. Aprócska gesztus volt, kivált most, hogy minden a feje tetejére állt, Lily azonban oly régóta hozzászokott a hasonló kibillentséghez, hogy a forró kávé napi ajándékát annak vette, ami: a gondoskodás, a szeretet és talán egy kis reménység jelének, mindezt ráadásul a kedvenc kávéscsészéjében tálalva.

Ma reggel azonban a csillogó ezüst kávéscsésze hideg volt és üres. Lily vékony pongyolája övét kötötte épp a dereka köré, amikor észrevette a kávéscsésze mellett a cetlit, oldalán egy töltőceruzával.

Lily, nem tudom ezt tovább csinálni! Többet érdemelsz, mint amennyit adni tudok neked. Nagyon sajnálom.

Döbbenten meredt a cetlire, várva, hogy a szavak átalakuljanak valamivé, aminek felfogja az értelmét. Ez azonban elmaradt. Szemhéját összeszorítva nagyokat pislogott, míg végül fehér pontok jelentek meg a látóterében. Jobbra-balra ingatta a fejét, miközben nyakizmai megfeszültek, majd ellazultak. Hiába nyitotta azonban ki a szemét, a szavak továbbra is ott voltak. Ekkor vette észre a vékony, fehér borítékot a kávéfőző túloldalán, amely szinte beleolvadt a konyhapultba. A lezáratlan levél elején nyomtatott betűkkel állt a neve: Lily Chapman Bishop. Belekotort az ujjai hegyével, és pár centire kihúzott egy darab papirost. Átfutotta a lap tetején álló írást:

Alabama állam, Szövetségi Igazságügy

Válási kérelem

Felperes: Ainsworth Madison Bishop IV

Hüledezve tovább húzkodta kifelé a papírt, mígnem a lap alján meglátta Worth aláírását. Tagadhatatlanul az ő kézírása volt: zömmel nagybetűkből álló apró írás, mélyen a papírba nyomódó tintával. Aztán, mintha csak leöntötték volna hideg vízzel, egy gondolat fogamzott meg Lily agyában, tisztán és félreérthetetlenül: Végre megtörtént. Tenyerét a pult hideg felületéhez szorította.

Most jött rá, hogy már várta ezt, valószínűleg attól a naptól kezdve, hogy Worth gyűrűt csúsztatott az ujjára, és megkérte a kezét. Vagy talán már megismerkedésük pillanatától fogva. Egybekelésük a kezdet kezdetétől képtelenségnek tűnt, ők azonban makacsul dacoltak mindenkivel, és olyan szorosan összekapaszkodtak, hogy senki és semmi nem férkőzhetett kettejük közé; nem maradt hely kétségnek vagy habozásnak.

Lily felemelte a fejét, és kisimítgatta maga előtt a cetli gyűrődéseit. A férje valami mást is körmölt elsőre a szavai alá, amit aztán kiradírozott. A papír szürke és elmosódott volt ezen a helyen, mintegy több félresikerült próbálkozás nyomaként. Worth szemlátomást minddel elégedetlen volt. Végül a cetli aljára odaírta a nevét.

Worth

Ez volt az egész.

Lily nekidőlt a pultnak, amelynek éle a csípőjébe és keze bőrébe vágott, majd nagyot sóhajtott.

* * *

A tegnap este gyönyörű volt, egyike azoknak a tavaszéjeknek, amelyek egyszerre frissítően hűvösek és melegek is. A vacsorát, amit főzött, a hátsó kis teraszon ették meg. Előttük a vadrózsával befuttatott panelkerítés, fejük felett az égbolt a maga folyton változó arculatával: a rózsaszín, narancssárga és orgonalila színjátékával.

Lily bizakodón, mondhatni, reménykedőn mérte ki a salátát a tészta mellé. Talán valami jó származik abból, hogy a napsütötte Dél-Alabamába költöztek. Meglehet, valami állandót hozhatnak itt létre önmaguk, a házasságuk és az életük számára.

Úgy tervezte, hogy előhozakodik majd a házkeresés ötletével, amikor azonban leült Worth mellé, és átpillantott rá a rozoga kovácsoltvas asztalon keresztül, a férfi vörösre sírt, könnyes szeme minden korábbi gondolatát száműzte. Teljesen ledöbbent. Abban a másfél évben, amíg a férjét ismerte, soha nem látta őt sem sírni, sem a könnyeit visszafojtani.

– Worth! – Letette a villáját, és átnyúlt az asztalon. – Mi a baj?

A férfi termete rettentő ismerős volt a számára: a válla lejtése, finom szálú szőke haja, vagy ahogyan a lábikrája elkeskenyedett bokatájban. Ma este egyik lábát keresztbe vetette a másik térdén, mialatt lábfejét fel-le lóbálta. Arca, egész teste, még a levegő is körülötte, szinte sistergett a feszültségtől. Lily, aki minden idegszálával ráhangolódott férje tagjaira, azt kívánta, bárcsak fele olyan jól ismerné a szívét és az eszét is.

– Mi a baj? – kérdezte újra.

A férfi mélyet sóhajtott.

– Sajnálom, hogy idehoztalak – mondta pislogva. – Ebbe az új városba – folytatta remegő hangon. – Ebbe a randa házba – mutatott Lily háta mögé. – Teljesen kiszakítottalak a megszokott környezetedből. És mindezt miért? – nevetett fel örömtelenül.

– Szívem, az én gyökereim jóval azelőtt elszakadtak, mielőtt te megjelentél. – Lily ezt mosolyogva mondta, hogy elvegye szavai élét, de mindketten tudták, hogy igazat beszél. – És mit értesz azon, hogy „mindezt miért”? Az új állásod miatt jöttünk ide. Hogy újrakezdjük, te meg én. Jól mondom?

A férfi csuklójával megtörölgette egyik szemét, és megköszörülte a torkát.

– Nem voltam túl jó férjed.

Lilyt csaknem teljesen kikészítette a férje szemében megülő szomorúság. Szája szóra nyílt, de azután meggondolta magát. Semmi olyat nem mondhatott volna, ami rendbe hozza a dolgokat, kettejük dolgát.

Worth szelíden kihúzta kezét a kezéből, és enni kezdett. A következő pillanatban Lily is követte a példáját. Nem beszéltek sem házkeresésről, sem Worth munkájáról. Valójában nem sok szó esett közöttük.

Worth még jóval azután is a teraszon maradt, hogy Lily leszedte az asztalt, és az utolsó foltot is eltüntette a konyhapultról. Mikor végre órák múltán ő is lefeküdt, jócskán dőlt a whiskyszag a leheletéből. Hozzábújt a feleségéhez, s mellkasa a nő hátához préselődött. Keze rátalált az övére. Így feküdtek egymás mellett jó ideig. Egyedül összekeveredett légvételeik neszezése törte meg a csöndet.

Ez a néma ölelés valahogyan más volt, mint szokásos összesimulásuk. Csak most, a konyhapultnál, a cetlit kezében tartva értette meg Lily, mit érzett, amikor az éjjel a férje a karjába zárta. A lezárás volt ez, a búcsúzás.

* * *

Aznap este Lily egy pohár bort hozott magával a teraszra. Ugyanabban a székben ült, mint a tegnapi vacsoránál, szemben Worth üres helyével, amelynek a támláján most egy magányos szitakötő függeszkedett. Színjátszó szárnyai csillogtak ennek az újabb napnyugtának a fényében.

Lily az egész napot azzal töltötte, hogy tőle telhetően megértse, megeméssze és újraértelmezze férje eltűnését, de mindössze annyira jutott, hogy megint egyedül van. Ezúttal azonban senki nem sietett a megmentésére. Anyját elvesztette, s halálával minden eltűnt, ami hozzákötötte. Most pedig Worth is távozott, lerángatva a kötést, ami eltakarta a régi sebeket. Egyedül ő maradt itt, Lily.

Behunyta a szemét, és hosszan beleivott a borába, hogy szándékosan letompítsa a tudatát. Hagyta magát egyre mélyebbre süllyedni. Könnyű volt, mint az elalvás. Majd betakarja magát veszteségével, akár egy takaróval, és soha többé nem kel fel. Valami azonban egész nap ott motoszkált az elméjében, mint egy csaknem teljesen elfelejtett álom. Bármi volt is, ez tartotta vissza attól, hogy elsüllyedjen, hogy elengedje magát.

Légzése most lassabbá vált, és vele együtt mozdulatai is lelassultak. Érezte keze-lába súlyát, teste alapvető ottlétét. Dobogó szívét, a tüdejébe áramló és onnan távozó levegőt.

Mindenki más elment, de én itt vagyok!

Még mindig itt vagyok.

Aznap este fogadta Mertha hívását.

– Hogyhogy hagyott egy cetlit? – kérdezte az anya. – Mi állt rajta?

– Nekem írta, de egy kazal papirost is hagyott mellette. A válási iratokat, Mertha!

Meglepte, milyen szilárd a hangja, ez erőt adott neki, és elszánttá tette.

Mertha hallgatott. Lily maga elé képzelte az anyósa arcán átcikázó döbbenetet és dühöt, miközben megpróbál magához térni.

– Ez… ez őrület – sikerítette ki végül. – Bizonyára tévedsz.

– Nehéz effélében tévedni. Worth aláírta az iratot, szóval azt hiszem, komolyan gondolja.

– Nem gondolhatja komolyan. A Bishopok nem válnak el, Lily! Mi rendbe hozzuk a dolgokat. Ez annyira nem jellemző rá! Te követtél el valamit? – sziszegte. – Évek óta nem fordult elő, hogy a fiam ilyen sokáig nem beszélt velem. Ráadásul az egész azután üt be, hogy ti ketten felkerekedtek, és magamra hagytok. Tudtam, hogy valami gáz van.

Lily, hogy nyugalmat parancsoljon magára, összepréselte az ajkát.

– Mertha, a fiad harmincéves. Felnőtt férfi, aki maga hozza a döntéseit. Bízz meg bennem, nem álltam közétek. Nem állok útjában semminek, amit akar.

– Felhívtad? Miért nem hívhatnám én is újra?

Ami azt illeti, Lily megeresztett egy telefont Worthnek, de csak egyet. A hangposta jelentkezett, Lily azonban nem mondta rá az üzenetét. Ugyan mit is mondhatott volna? Később felhívta Worth hivatalát, de egyetlen kollégája sem látta vagy hallott róla.

– Ha ez megnyugtat, próbáld meg, hátha sikerrel jársz – mondta az anyósának.

– Úgy lesz. Ha elérem, csak kiderül, mi folyik itt. De bánj vele kesztyűs kézzel – tette hozzá. – Ez az új állás és a hirtelen költözés jókora stresszt jelentett a számára. Mindenesetre, ha beszélsz vele, mondd neki, hogy csörgessen rám.

– Mindketten tudjuk, hogy előbb hallasz róla, mint én – sóhajtott fel Lily. – Kérlek, ha lehet – itt szünetet tartott, aztán csak kibökte –, közöld vele, hogy ne jöjjön vissza többé!

Végre kimondta. Végzett Worthszel. Azt várta, hogy felindul, és bizonyára ez is ott volt valahol, de legfőképpen megkönnyebbülést érzett.

Mertha hallgatott. Döbbent szusszanásai tagolták a vonal csöndjét. Mikor végül megszólalt, a hangja jegesen csengett.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

– Pedig igenis úgy gondolom!

Lily visszavágása tőrdöfésként hatolt az anya szívébe. Ráadásul így is érzett. Váratlan merészségétől nevetni támadt kedve.

– Nem beszélheted rá a fiamat, hogy tartsa magát távol tőled! – adta vissza Mertha a döfést. – Súlyos hiba volt, hogy feleségül vett, de hát ami történt, megtörtént, és igyekeztünk a legjobbat kihozni a dologból. Nyugtasd meg magad, ahogy akarod, mikor azonban ez az egész cécó elül – és biztosíthatlak, el fog ülni –, te fogod összerakosgatni a széthullott darabokat, mintha mi sem történt volna. Hidd el nekem, hiszen te vagy a felesége.

– Nem, nem vagyok az – mondta Lily csöndesen. – Már nem.

Kettő

A titkárnő könnyedén megkocogtatta az ajtót, majd résnyire kinyitotta.

– Lily Bishop van itt. Ráér fogadni? – A nő hangja élénk volt, szemöldöke magasra szaladt a homlokán.

– Küldje be, kérem! – hallotta Lily az ajtó túloldaláról. A titkárnő széles mozdulattal kitárta az ajtót, és befelé mutatott szabadon maradt kezével. – Fáradjon be. – Szélesen, feszülten mosolygott. Mögötte Lily újabb recepcióst vett észre, aki titkon feléje pillogott.

– Köszönöm.

Megköszörülte a torkát, és egyik lábfejét a másik elé rakva átkelt a küszöbön. Közben nyugtázta az átmeneti névtábla jelenlétét az ajtóval szomszédos falon. Worth nem töltött el itt annyi időt, hogy igazi névtáblát kapjon. Ehelyett filctollal írták fel a nevét egy papírlapra.

Fura volt úgy besétálni a férje irodájába, hogy Harold Pendert fedezze fel az íróasztal mögötti széken. Mr. Pender, Atlanta üzleti életének ismert alakja a közelmúltban szerződtette Worthöt, hogy helyezkedjen el a Pender Ingatlan dél-alabamai leányvállalatánál, dacára annak, hogy semmi ingatlanos tapasztalata nem volt. Bishopék fakitermeléssel foglalkoztak. Valamennyi családtag beleártotta magát valamelyest ebbe a szakmába, többek között Worth is. Egészen addig a napig, amíg nem közölte anyjával, hogy ki akar szállni.

Mr. Pender az irodaszék támlájára akasztotta a zakóját, aktatáskáját kinyitva tartotta egy szomszédos széken. Egyetlen tárgy sem árulkodott arról, hogy Worth valaha is betette ide a lábát. Csak az asztalon, az ablak alatt volt egy páfrány, amit Lily ajándékozott a férjének első munkanapján. Mikor megvette, a páfránynak élénkzöld levélzete és egészséges töve volt. Szegény növény azonban kevés vizet kaphatott, mert száraz levelei elborították az asztallapot.

Mr. Pender intett, hogy üljön le az íróasztalával szemközti székre. Mikor Lily elhelyezkedett, a férfi félrelökte a laptopját, és magához húzott egy nyaláb papirost. Lily látta, milyen karikás a szeme, milyen kimerülten csuklik össze a válla. Ahelyett, hogy tanácsüléseken elnökölne, vagy földszerző üzleteket kötne Atlantában, Worth főnöke itt volt az alabamai Foley-ban, hogy eltakarítsa a káoszt, amit a férje maga után hagyott.

– Elnézést kérek a… – mutatott Pender az iratnyalábra. – Egy csomó projekt kellős közepén voltam otthon, amikor meghallottam, mi történt itt. Pedig jó lehetőség volt ez Worthnek. Továbbra sem világos, miért… Ne haragudjon – vakarta meg a tarkóját. – Tudom, nem muszáj mindezt a maga nyakába zúdítanom.

Elhallgatott, nyilván Lily válaszára várva, neki azonban nem volt mit mondania. Suta szünet után folytatta tehát.

– Worth mindig mindennel elkésett, és ez az új… helyzet… még jobban lelassította a dolgokat. Van egy függőben maradt üzlet, és amennyiben nem találok itt valakit, hogy hozzáértőn kezelje… Gondolom, érti, milyen kellemetlen helyzetbe hoz ez engem.

– Bizonyára nagyon nehéz lehet ez önnek – felelte fejét félrebillentve Lily.

Mr. Pender a nyakkendőjéért nyúlt, és meglazította.

– Ne haragudjon. Tudom, hogy mindenkinek nehéz. Meg se próbálom elképzelni a maga helyzetét. Worth nem mondott semmit arról, hová megy?

Kismilliószor, számtalan változatban tették fel neki ugyanezt a kérdést a férje lelécelését követő napokban. Egy ponton aztán egytől egyig bele kellett nyugodniuk: Worth nem méltatta arra a nejét, hogy megossza vele a belső életét. A gondolatait. A terveit.

Mikor nem válaszolt, Pender egy dossziéért nyúlt, az íróasztalra csapta, majd kezét ráfektetve Lily szeme közé nézett:

– A lényeg, hogy fel kell vegyek valakit a helyére, mégpedig haladéktalanul. Két pasas is érdeklődik az állás után, az egyik már a jövő héten kezdeni tudna. Az ő személye felé hajlok. – Elhallgatott, majd felszusszant. – E téren még nem intézkedtem, hátha Worth előkerül, de attól tartok, csak ezt a hétvégét adhatom még magának, hogy elrendezze a lakáskörülményeit.

– A lakáskörülményeimet? – Lily agya rekordsebességgel dolgozott. – Hogy érti ezt?

– A Pelican Cove-i házról van szó. Az új pasas ott fog élni. Erre való az a hely. Váratlanul kinevezett munkatársak sürgős elszállásolására, mielőtt idejük nyílik saját bérlemény után nézni.

– De hát mi is béreltük azt a házat! Igaz, csak ideiglenesen, noha pontosan azt tettük, amit ön mondott: addig költöztünk oda, amíg nem találunk valami mást, persze…

Elhallgatott, mert Mr. Pender felkönyökölt az íróasztalra. Egyik kezével levette a szemüvegét, a másikkal az orrnyergét masszírozta. Lily hajvonalában izzadságcsöppek gyöngyöztek, s hóna alatt is kiütött a veríték.

– Mrs. Bishop…

– Kérem, ne nevezzen így! – A mondat élesebbre sikerült, mint amilyennek szánta. – Ez az anyósom neve – tette hozzá megenyhülve. – Lily vagyok. És a ház az öné, ha jól gondolom.

– Lily, a hely a Pender Ingatlan tulajdona – sóhajtott fel a cégvezető. – Azzal a feltétellel adtuk ki Worthnek havi megújítással, hogy amennyiben bármely okból nem tesz eleget munkahelyi kötelezettségeinek, felbontjuk a bérletet. Sajnos, pont ez a helyzet állt elő.

Lily visszagondolt az estére, amikor aláírta az iratokat Atlantában, patinás Tudor-kori hajlékuk faragott cseresznye ebédlőasztalán. Férje még egy kicsiny tortát is előhozott, mi több, gyertyát állított a tetejére, hogy minél ünnepélyesebbé és izgalmasabbá tegye a költözésüket – ami mindössze hat óra kocsikázást jelentett délebbre. Egy ház papírjai! Új állás! A tengerparton! Lilyt akkor elbűvölte a lehetőség.

Tudta, hogy átmeneti bérletről van szó, semmit sem tudott azonban a céges bérletekről és a hozzájuk fűződő speciális kikötésekről. Most gyötörte az agyát, hogy visszaemlékezzen, mit mondott Worth minderről, de mint máskor is, az egészet ő, a családfő intézte, Lily pedig ráhagyta. Már sajnálta, hogy nem tett fel több kérdést a maga idejében.

Most hirtelen felállt. Mr. Pender várakozva nézett fel rá. Arcára kiült a remény, hátha az asszony mond valamit, ami enyhít a lelkifurdalásán. Lilynek azonban nem volt mit mondania. Mr. Pender nem tehetett semmiről, Lilyt pedig különben sem fűzték különösebb érzelmi kötelékek a házhoz. Könnyű lesz otthagynia.

– Köszönöm, Mr. Pender.

A kezét nyújtotta, és várta, hogy a férfi megrázza. Úgy fogtak kezet, mint egy üzlet sikeres lezárása után. Valójában az is volt, gondolta később.

Mr. Pender felállt, s ujjbegyeit az asztallapon tornáztatta.

– Hát akkor… – Mindkét kezét zsebre dugta, majd megint elővette.

– Ha ad pár napot, hogy intézkedjem, amilyen hamar lehet, elmegyek. – Lily sarkon fordult, és az ajtó felé indult.

Még mielőtt kinyitotta, Mr. Pender utánaszólt.

– Nem akarok tolakodni, mindössze tudni szeretném, hogy rendben mennek-e a dolgai. Gondolom, visszamegy Atlantába. Mertha roppant segítőkész – folytatta ellágyult tekintettel. – Amennyiben bármi segítségre lesz szüksége a költözéskor, csak szóljon Debbie-nek.

Lily bólintott.

– Nem lesz semmi gond.

Odakint a levegő meleg és párás volt, csak bent ülte meg hideg a bőrét. A sarkon túl, amikor már biztos volt benne, hogy senki nem láthatja a hivatal ablakaiból, megállt, és mélyet sóhajtott, lassan fújva ki a levegőt.

A Worth távozását követő másfél hét során ide-oda telefonált, céltalanul a környéken kocsikázott, vagy fel-alá járt a bejárati ajtótól az ablakig, hátha feltűnik a férje autója.

Egyszerre várta ezt, és félt is tőle.

Éjszaka hosszan nem jött a szemére álom, és megválaszolhatatlan kérdések kínozták. Hol van Worth? Nem lehet, hogy mégis meggondolja magát? És ő, Lily akarja-e ezt? Most mihez kezdjen? Worth cetlije a fiókja mélyén hevert az éjjeliszekrényében. Oly sokszor vette elő, és olvasta el újra meg újra, hogy a széle szakadozni kezdett.

…nem tudom ezt tovább csinálni!

Köszi, Worth. Én sem.

A Worth volt hivatala előtti járdán állva, most, hogy annak ajtaja becsukódott mögötte, és nem tudta, hová-merre, behunyta a szemét, és édesanyjára gondolt.

Bátornak kell lenned, suttogta anyja a sír szélén, noha kézfogása még mindig biztos és erős volt. Teljes szívéből kívánta, bárcsak ismét hallhatná megnyugtató szavait, s úgy szívhatná magába bölcsességét, mint a sivatag száraz homokja minden csöpp nedvességet.

Ehelyett kinyitotta a szemét, megkereste az autóját, és beszállt. Megfogta a kormányt. A szélvédő üvegén át felfigyelt rá, hogy sirályok húznak át az égen V-alakban. Egy hím valahol hátul lemaradozott a többitől. Egyre nőtt közte és a raj között a távolság, míg végül egyedül maradt az égbolton, szárnyait lazán rezegtetve. Láthatóan nem zavarta a magánya.

Lily egyre feszültebben markolászta a volánt, ahogy fáradtan sorra vette, mi mindent kell megoldania.

Nem, nem megy vissza Georgiába. Maximum három napja van, hogy elköltözzön. És állásra is szüksége lesz.

Három

Mikor besétált a Rouses Marketre, a kicsiny szupermarket folyosóit halványlila hajzatú, kapcsos fülbevalót viselő hölgyek foglalták el. Amerre csak nézett, kisebb csoportokba gyűltek, úgy hasonlítgatták össze kuponjaikat és diszkont újsághirdetéseiket. A bejárati ajtó közelében két nő álldogált a közszemlére állított hőálló üvegedények előtt.

Lily sietve odafirkantott bevásárlólistájára pillantott, és megindult az első folyosón. Néhány perc múlva bevásárlókocsiját megtöltötte a joghurt, liszt, tojás, vaj meg egy adag bacon. Innen a gyümölcsrészlegbe vonult tovább. Épp kivit rakott volna a bevásárlókocsijába, amikor a bejárat felé fordulva nekiütközött egy térdeplő valakinek. Mielőtt rájött volna, mi történt, citromeső hullott a lábfejére és körülötte a járólapra. Körülnézve kövér asszonyságot pillantott meg kikeményített fehér kötényben, aki visszapillogott rá. Göndör fekete fürtjeire szoros hajháló feszült.

– Jaj, ne haragudjon! – szabadkozott Lily, és lehajolt, hogy felszedegesse a szökevény citromokat. Egy példányt az almák polca alól készült kihalászni, amikor ezüst tépőzáras lila teniszcipő jelent meg a látómezejében.

– Csak ne izgassa magát! – nyugtatta meg a lila cipő tulajdonosa.

Lily kiegyenesedett. A kis termetű nő a teniszcipőjével azonos árnyalatú lila melegítőt viselt. Fülében a parányi ezüst fülbevalók repülőgépekre hajaztak.

– Roberta kissé szeles, és amikor siet, különösen ügyetlen.

A hajhálós kövér nő – Lily őt alította Robertának –, aki háttal állt nekik, citromot rakosgatott a vászon bevásárlótáskájába.

– Már megbocsáss, Tiny, de nem vagyok ügyetlen! – méltatlankodott. – Nehéz egyben tartani egy tucat citromot, amikor fellöknek hátulról.

Lily újabb bocsánatkérésbe fogott volna, Tiny azonban a fejét rázta.

– Nem lökött fel senkit, csak szelíden megbökte – súgta oda, majd hangosabban folytatta: – Ahogy elnézem, csuda jó reggelije lesz. Hadd találjam ki: gofri?

– Közel járt hozzá: palacsinta. Anyám receptje.

– Van szemem az effélére – bólogatott a nő. – Á, látom, kivit is vett! Tudta, hogy a kivi gyümölcsöt egy madárról nevezték el?

– Nem tudtam. – Lily csak nehezen fojtotta vissza a mosolyát.

– Pedig így van. Ezek a bolyhos gombócok a megszólalásig hasonlítanak egy kicsiny, barna új-zélandi madárhoz, a kivihez, ezért róla nevezték el a gyümölcsöt!

Mögötte Roberta mélyen, torokhangon felnevetett.

– Tiny Collins! Van, amiről nem tudsz?

Tiny mérgesen visszanézett Robertára.

– Nem tudok például főzni. Egyáltalán nem. Ezért jelenek meg a kávézódban a hét minden egyes napján. Kivimadarak – fordult vissza mosolyogva Lily felé. – Nézzen utána, miután hazaér. Gondolom, van guglija. Szokott utazgatni, drága?

– Nem igazán. Mielőtt férjhez mentem, alig hagytam el a szülővárosomat.

– Hol született?

– Észak-Georgiában, egy Fox Hillnek nevezett kisvárosban.

Tiny elgondolkozva elhallgatott.

– Soha nem hallottam róla. De sebaj. Maga még fiatal. Bőven lesz ideje Új-Zélandra. Tudta, hogy régente az európaiak oda telepítették az elítéltjeiket?

– Az Ausztrália volt – ingatta a fejét Roberta, és a bevásárlókocsiba helyezte a citromokkal teli vászontáskát. Praktikus kis tasak volt, jókora fogantyúkkal. Oldalán egy kép feltört tojást ábrázolt, a tojáshéjból kikelő nappal. A tetején keresztbe futó vidám piros betűk összeolvasva a Napkelte Kávézó nevet adták ki.

Tiny észrevette, hogy Lily a táskát nézegeti.

– Járt már a Napkeltében?

Lily a fejét rázta.

– Csak most költöztem ide. Itt van a közelben?

– Jaj, nem! – tiltakozott Tiny. – Ezzel az erővel akár másik államban is lehetne. A reptérnél kanyarodjon jobbra, menjen végig a West Boulevardon, majd át a hídon az újabb kanyarig. El se tévesztheti a plakátot: ugyanazt a napkorongot látja rajta, mint a táskán. A kávézó Safe Harbor Village-ben van. Ott lakunk. – Mivel Lily hallgatott, Tiny folytatta. – Kis közösség ez… a hozzánk hasonló öregeknek, úgymond – mutatott magára és Robertára. – A falut a Safe Harbor-sziget csúcsánál találja, a Bon Secour-öbölre néz. Gyönyörű hely, habár kissé elfogult vagyok vele, hiszen az otthonom.

Háta mögött Roberta a homlokát masszírozta.

– Gondom lesz rá, hogy ne hozzalak eztán magammal bevásárolni. A hölgy baltás gyilkos is lehetne, te pedig most kotyogtad ki, hol alszunk ma éjszaka.

Tiny szélesen elmosolyodott. Orcái hamvas rózsaszínűek voltak, mint egy csecsemőé.

– Nem úgy néz ki, mint egy baltás gyilkos.

– Soha nem látszik rajtuk. – Roberta megrángatta Tiny könyökét, és a kijárati pénztár felé kormányozta.

Egy rakat naptej és Aloe vera kenőcs mellé érve Tiny még hátraszólt:

– Beugorhatna hozzánk. Folytathatnánk a csevegésünket. Mesélhetne Fox Hillről.

Lily még megállt egy doboz tejért, fizetett, majd az ajtó felé indult. Az elülső fal mentén egy hirdetőtáblán felrajzszögezett hirdetéseket és szórólapokat lengetett meg az üvegajtó nyílásakor keletkező huzat. Oda se figyelve elhaladt a hirdetések mellett, de aztán megtorpant, és egy lépést hátrált, mintha csak bokán csípte volna egy szórólap a legalsó sarokban.

„Fodrászt felveszünk. Safe Harbor Village. Tapasztalat elengedhetetlen” – állt a hirdetésen.

Megrohanták az emlékek. Behunyta a szemét, és engedte, hogy gondolatai visszaszálljanak az idő ama mozdulatlanságba dermedt lángjához, ahol gőzölgő meleg hömpölygött, s a frissen mosott haj tiszta illata elkeveredett a hajfestékek és fixálók művi szagával. A nők egymás közötti vigalmához, a maga élénk fecserészésével, nevetgélésével és könnyeivel. Jaj, hogy hiányzott mindez! Hogy hiányzott, hogy ő már nem pörgött-sodródott az élet és a szerelem forgószelében!

A következő pillanatban felsípolt a kassza. Kinyitotta a szemét. Ott volt ismét a szupermarketben, a nyitódó-csukódó üvegajtajával, a mellette eltolató bevásárlókocsikkal.

Odakint homloka elé ernyőzte a kezét, hogy védje a szemét az ég magasából lezúduló, a felhőkön is áttűző napsugaraktól. A parkoló szélén Roberta pakolta be a bevásárlást egy kék Subaru csomagtartójába. Tiny az anyósülésen méregette a haját a napellenző tükrében. Lily átsietett hozzájuk a parkolón.

– Bocsássanak meg. Azt mondták, Safe Harbor Village-ben laknak, ha nem tévedek.

Roberta felnézett, hogy hozzá szóltak, és felsóhajtott.

– Én nem mondtam ilyet. Tiny mondta. Kérem, nyugtasson meg, hogy nem mészárol le minket legszebb álmunkban.

– Nem… csak megláttam egy hirdetést a hirdetőtáblán – mutatott hátra Lily az épület felé. – Fodrászt keresnek?

– Úgy van – szűkült össze gyanakvón Roberta szeme.

– Még szabad az állás?

– Miért, úgy festek, mint aki fodrásznál szépült? – bökött Roberta a hajhálójára.

Lily félrebillentett fejjel szemügyre vette, majd megvonta a vállát.

– Éppenséggel a göndör fürtjei alapján úgy sejtem, nagyon is sokat időzött fodrászatokban.

Roberta vigyázva megveregette a fürtjeit.

– Éppenséggel meglehet. – Megragadta és a kocsiba hajította az utolsó bevásárlótáskát, majd lecsapta a csomagtartó ajtaját. – Mi a szösz? Állást keres?

Tetőtől talpig végigmérte Lilyt, aki a legszívesebben nyomban sarkon fordult volna, hogy beüljön a maga kocsijába. Ehelyett megfeszítette a hátát, és maradt.

– Talán igen – morogta.

Roberta, épp csak egy milliméternyit, felvonta a szemöldökét. Kinyitotta a vezetőülés ajtaját, és belépett az egyik lábával.

– Ugorjon be, és keresse Rose-t – mondta, mielőtt beült a Subaruba, és behúzta maga mögött az ajtót. Beindította a motort, majd megnyomott egy gombot, hogy leengedje az ablakot.  – De vigyázzon. Nincsen rózsa tövis nélkül!

Tolatni kezdett a kocsival, miközben Tiny integetett az anyósülésről. Lily csak állt ott földbe gyökerezett lábbal, amíg rá nem dudáltak a közelből. Ijedten rezzent össze. Most jött rá, hogy egy sor kifelé tartó szedánnak állja útját. Bocsánatkérőn odaintett nekik, majd átsétált a parkolón a maga járművéhez.

A hazaúton vastag ködként ülték meg elméjét a felmerülő kérdések. Kétely és remény váltogatta egymást, a félelem elkeveredett az új lehetőségek ígéretével.

Valóban itt keressen állást? Ebben az idegen tengerparti városban, ahol senkit sem ismer? Fox Hillbe nem mehetett vissza. Végleg lezárta életének azt a részét, amikor átadta a kis kulipintyó, a Lillian Lak kulcsát új tulajdonosának. Ott volt még Atlanta, noha csak rövid ideig mondhatta otthonának. Amennyiben odaköltözne, Mertha közelében kellene laknia, meg mindazok közelében, akik őt hibáztatják Worth megfutamodásáért. Ebből a szempontból Alabama volt előnyben. Ne próbálkozzon meg új életet kezdeni itt? Nem erre vágyik úgyis?

Megkordult a gyomra. Erről eszébe jutott az anyai palacsinta. Elvégre is ennek a hozzávalóit vásárolta most be. Remélte, hogy az elmúlt hetek ki-be csomagolásai közben nem veszett el a recept.

A bérelt ház mögötti udvar két négyzetre oszlott. Az egyiket a lebetonozott terasz foglalta el a rozsdás kovácsoltvas asztallal és két műanyag székkel, a másikon a sűrű Szent Ágoston-fű nőtt jócskán elvadult állapotban. Fox Hillben, az édesanyjával közös házban ő nyírta a gyepet, Atlantában viszont Worthszel kertészeket fogadtak. Nemcsak hogy nem volt saját fűnyírójuk, de Worth soha nem is tanulta meg a használatát. Természetesen a foley-i bérlemény sem látott ilyet, noha olyan kicsinyke darabon nőtt itt a fű, hogy Lily egyszerű kertészollóval levághatta volna. Ez azonban már úgysem számított. Három nap múlva mennie kellett, csak azt nem tudta még, hogy hová.

Vacsora után letelepedett az egyik műanyag székre, s térdét felhúzta az álláig. A levegő langyos volt, mint a kihűlőben lévő fürdővíz, amelyből az ember legszívesebben kiszállna, hogy alaposan megtörülközzék. Fent, a sötét égbolton alig tudta kivenni a szürke felhők között bujkáló Kis Medvét.

Behunyta a szemét, s hüvelykujjával végigsimította az ölébe vett papirost. Fodrászt felveszünk. Váratlanul fény villant körülötte, majd a következő pillanatban megdördült az ég is a távolban. A szupermarket pénztárosa említette délután, hogy eső van készülőben.

– Nagy lesz a hőség, majd meglátja – jósolta.

Újabb mennydörgés következett, ezúttal hangosabb. Lágy fuvallat támadt, oly pihe-puha, mint egy kisbaba lehelete, és megemelintette Lily hajfürtjeit az arca körül.

Leeresztette a térdét, és rákönyökölt, úgy meredt a papírra. Több mint egy éve nem vágott igazándiból hajat. Saját hullámos, vörösesbarna hajának nyesegetése nem számított igazán, Worth pedig mindig is a sikkes férfifodrászatokat kedvelte a gőzölgő törülközőikkel és az élesre fent borotváikkal.

Amikor Lily édesapja meghalt, ő mindössze tizenkét éves volt. Kettejük eltartása az anyjára, Lillianre maradt. Apja, aki szobafestő volt, soha nem keresett sokat. Semmiképpen nem eleget ahhoz, hogy félre is tegyenek belőle. A szerény temetés költségeinek kifizetése után Lilliannek sürgősen munkához kellett látnia, hogy meglegyen a betevő. Mindössze néhány nővendéggel nyitotta meg fodrászszalonját. Hajat vágott és frizurát fésült Fox Hill-i otthonukban. A hegyi városka hetven kilométerre esett Atlantától északra.

Fox Hill tele volt nehéz sorsú nőkkel, akik többnyire kemény kétkezi munkát végeztek. Lillian nem egy vendége pincérnő volt. Mások buszt vezettek, megint mások almáskertekben vagy közeli üdülőhelyeken dolgoztak. Ezek a nők a hosszú műszakba belefáradva gyakran keresték fel Lillian fodrászatát egy hajvágásra vagy akár csak a női társaság kedvéért. A csicsás belvárosi szépségszalonok a kilencven dolláros hajvágásaikkal és a botoxkezeléseikkel nem nekik valók voltak.

Lillian kellemes, otthonos légkört teremtett ezeknek a nőknek. Ösztönös tehetsége volt a hajakhoz, s azt hozta ki a vendégeiből, ami addig rejtve lappangott bennük. Volt valami abban, ahogyan az ollót forgatta, kifésült egy tincset, begöndörített vagy hullámosított egy másikat, amitől a fodrászszékben ülő kihúzta magát és felemelte az állát. A vendég szája ilyenkor félszeg mosolyra húzódott, elvesztve zord keménységét. Lily számtalanszor volt tanúja anyja varázshatalmának.

Ahogy a Lillian Laknak híre ment, egyre több nő gyűlt össze a fodrászatban, amit Lily édesanyja a konyha hátsó fertályában rendezett be. Szűk kis hely volt, de a veteményesre és a tyúkketrecre néző nagy ablakon áradt be a napfény. Mikor már megtehette, Lillian kibővítette a berendezést egy második székkel, hajszárító búrával és hajmosótállal. Ami egyszerű pénzkeresetként kezdődött, a nyugalom rövidke révévé lett e keményen dolgozó nők munkanapjaiban. Az olcsó ruhák és elnyűtt cipők mellett megjelent a sampon, a nedves haj és a babahintőpor tiszta illata. Buzgón nyiszatolt az ezüstolló, Lillian féltett kincse. Csak kifújta a szemébe lógó hajat, és vágott, fésült, tűzött.

Lily iskola után és hétvégeken segített neki. Eleinte csak söpört, hajat mosott, és ellenőrizte, megszáradt-e a frizura a búra alatt, de közben leste, milyen bámulatos ügyességgel dolgozik az anyja keze. Ahogy egyre jobban kitanulta a réteges vagy ferde vágás fortélyait, anyja is mind többet engedett meg neki. Tizenhat évesen már önállóan vágott hajat. Néhány vendég egyenesen őt kérte, mikor odatelefonált. Lillian büszke volt erre. Minden nőnek szüksége van valamiféle tehetségre, mondta egy nap a hajszárítója zajában. A tied ez.

Egy újabb mennydörgés visszarántotta Lilyt a jelenbe. Finoman permetező eső kezdett hullani az égből, ő azonban a helyén maradt. A maga istenadta tehetségén töprengett, amelyre édesanyja olyan büszke volt. Vajon ma is az lenne, ha tudná, hogy Lily másfél évig elhanyagolta? Amikor házasságuk első évében megemlítette Worthnek, hogy állást keresne egy belvárosi fodrászatban, a férje sehogyan sem értette:

– Állást? Egy fodrászatban? Borbély akarsz lenni, vagy mi?

– A borbély az férfifodrász – mondta ő mosolyogva. – A nők szépségszalonokba járnak. A Salon Nouveau például egy jó hely, anyád ott vágatja a haját.

– Nem is tudom… nem gondolod, hogy anyám szégyellné kissé, ha olyan helyen vágatna hajat, ahol a menye dolgozik?

– Szégyellné? Mi szégyellnivaló van abban, ha valaki fodrász?

Mikor Worth nem felelt a kérdésére, Lily megvonta a vállát.

– Rendben, akkor máshová megyek. Több fodrászat is van errefelé. Van időm elég.

– Lily… ne most! Nincs szükséged arra, hogy állásba menj! Igyekszem kitenni magamért, hogy te itthon maradhass.

Nem értette, hogy az otthonmaradás nem volt egészen a felesége ínyére. Lily több mint tíz éve állt a saját lábán, mielőtt Worthszel összejött, és nemigen volt gyakorlata a semmittevésben.

– Nézd, ha tényleg dolgozni akarsz, szólj anyámnak – visszakozott Worth. – Egy ideje keres valakit a központi hivatalba heti pár napos munkára. Te telitalálat lennél. – Kiérzett a hangjából: örül, hogy letudta a kérdést, amit Lily sem feszegetett tovább. Most mégis elgondolkozott azon, miért mondott le a tehetsége kibontakoztatásáról minden ellenállás nélkül.

Mellette az asztalon felpittyegett a mobilja. Mertha küldött egy sms-t.

Mikor költözöl vissza? Harold valószínűleg nem tudja sokkal tovább tartani neked a házat.

Lily megdörgölte a homlokát. Worth anyja természetesen mindent tudott a bérbeadás hátteréről. Feltehetően a házasságuk legapróbb részletei sem voltak ismeretlenek előtte. Csakúgy, mint Worth jelenlegi tartózkodási helye, noha ezt makacsul tagadta.

Megszállhatsz a vendégházban. Csak amíg te meg Worth rendbe nem teszitek a dolgaitokat.

Hogy rendbe teszik a dolgaikat? Hiszen mi mást csináltak eddig? És miért ajánl neki szálláshelyet Mertha? Feltételezte, hogy anyósa szívesen megszabadulna tőle. Mindig is rossz szemmel nézte ezt a házasságot. Lily megnyomta a mobil oldalán lévő gombot, mire a képernyő elsötétült. Aztán mégis gondolt egyet, megnyitotta az sms-t, és bepötyögött egy sietős választ.

Nem megyek vissza.

Mertha azonnal felelt:

Ne makacskodj. Worth is azt akarná, hogy itt maradj, a családon belül.

Ugyan miféle család? Már nem az. Ha az volt egyáltalán valaha is.

Worthnek, amióta beadta a válókeresetet, nincs beleszólása az életembe.

Ezúttal végleg kikapcsolta a készüléket.

Valamivel több mint két hét telt el az óta a reggel azóta, amikor egyedül ébredt. Mondhatott Mertha bármit arról, hogy a fiának rendbe kell tennie a dolgait, és ehhez időre van szüksége, a csontjaiban, a zsigereiben érezte, hogy nem jön vissza. Hogy végleges a szakításuk. Óráról órára, mi több, percről percre két szélsőség között ingadozott. Vagy óriási megkönnyebbülést érzett, ami őt magát is meglepte leplezetlen vidámságával, vagy fojtogató, leküzdhetetlen rettegést.

Ám amint e két hét során mindig, visszanyelte a rettegését, visszagyömöszölte túlzsúfolt szívébe, és gondolatban már a jövővel foglalkozott. Kezével még egyszer végigsimított a hirdetésen. Safe Harbor Village.

* * *

Másnap kora reggel, még mielőtt meggondolná magát, a bérelt ház moccanatlan csöndjében felhívta a megjelölt telefonszámot.

– Megkérdezhetem, miért hív? – kérdezte egy pattogó hang a vonalban. – Ide óhajt költözni?

– Jaj, nem, dehogy, én…

– Meg kell kérdeznem, mert jelenleg csupán néhány szabad lakóházunk van, ezért mielőtt körbekalauzolnánk a hozzánk jelentkezőket, behatóan megvizsgáljuk a hátterüket, ajánlásaikat, és telefonon is kikérdezzük őket. Nem akarom, hogy idáig autózzon hiába.

– Értem. Ennyi mindent vizsgálnak egy fodrásznál?

– Fodrásznál? – mormogta a nő.

– Igen, asszonyom. Láttam a hirdetést a szupermarketben… és valaki azt ajánlotta, keressem Rose-t.

– Csakugyan?

– Igen, igen. Régebben foglalkoztam hajvágással, most pedig állást keresek. – Lily rágni kezdte a hüvelykujját.

– Hát ez gyors volt. – Rose felsóhajtott, mint akit elkeserít, hogy jelentkeznek az állásra.  – Ma két óra körül érek rá. Van tolla? Elmondom, hogyan jut ide, de figyelnie kell.

Lily lekörmölte az útbaigazítást, aztán elfoglalta magát az indulásig. Görcsben állt a gyomra az idegességtől, és enyhe hányingere is volt, de legyűrte az izgalmát. Semmit nem tudott a helységről, sem az ott élőkről, a feladathoz, a hajvágáshoz azonban értett. Emberekkel is szívesen foglalkozott, Worth pénzéből pedig nem kért többé. Szüksége volt rá, hogy meg tudjon állni a saját lábán.

A Jack Edwards reptér közelségét jelző tábla után jobbra fordult, majd megint jobbra. A hosszú, üres úttest nyílegyesen terült el előtte. Mindkét oldalon magas fák és sűrű bokrok szegélyezték. A nő figyelmeztette a telefonban, hogy túl hosszúnak fogja érezni az utat, mint aki eltévedt.

– Csak egyenesen előre – mondta. – Az út egyetlen helyre vezet, mihozzánk.

Lily keményen markolta a kormányt. A napsütés megmelengette a tenyerét, és erőt öntött belé. Ez az erő ott motoszkált agya egy rejtett zugában Worth eltűnése óta, és helyben marasztalta, ahelyett, hogy hagyta volna magát sodortatni az árral. Magányos volt, ezt azonban rendjén valónak találta. Senki nem sietett a megmentésére, de rájött: talán ott belül lakozik, aki vagy ami megmenti. Meglehet, mindig is így volt.

FALUSI PLETYUS

Megbízható forrásból a környék hírei

2018. május 19.

Összeállította Shirley Ferrill

SZÉP NAPOT, SAFE HARBOR VILLAGE!

Dagály és apály

A dagály este 6:15 és 7:45 között várható, míg az apály ideje nagyjából hajnali 4:10 és 6:20 közé esik. Igazítsák ehhez a horgászatot.

Időjárás

A hőmérséklet kora reggeltől gyorsan emelkedik. Napközben eléri a 26 ºC-ot. Estére kellemes 15 ºC-okat mérhetünk. Esti sétához vigyenek magukkal könnyű pulóvert.

Tengeri élet

Az elmúlt hetekben több aggódó földink tengeri tehenet látott. Úgy tűnik, hogy a méretes emlős a Bon Secour-folyó felé úszik, az áramlatok azonban visszalökik. Megpróbálták az öböl felé terelni, de nem jártak sikerrel. A tengerészeti hatóságokat is értesítették. Amint többet megtudok, közlöm önökkel.

Hírek Safe Harborből

A Nyárköszöntő Bált május utolsó szombatján rendezzük. Tudatában vagyok, hogy a naptár szerint a nyár csupán hetek múlva kezdődik, de amint valamennyien kitapasztaltuk, alighogy a fehér nacik előkerülnek, a hőfokok is egyre feljebb kúsznak. Egy-egy újabb nyári szezon kezdetét pedig minden okunk megvan megünnepelni.

Hónapok óta sustorognak egy új üdülőtelep – Szellős Sziget – létesítéséről lakhelyünkön. Bár a név találó lehet, el tudják képzelni a teherautóktól felszaggatott utakat és a zűrzavart, amivel egy ilyen építkezés járna? Biztosíthatom önöket, lakótársak, hajlandó vagyok egész nap transzparenseket szorongatva tüntetni, hogy másutt építsék meg az illetékesek puccos üdülőjüket. Nagyon úgy néz ki, hogy híre terjedt csöndes kis mennyországunknak itt, a Safe Harbor-szigeten. Mikor legközelebb valaki arról érdeklődik, hol élnek, ne felejtsék el felpanaszolni a Humphrey Hammond rákcsapdáiból előtóduló pokoli bűzt.

Szabadidő

A vízibiciklik, amiket Edző megrendelt, bármikor megérkezhetnek. Amint kéznél lesznek, Edző csoportos kirándulást tervez felfelé a Bon Secour-folyón az érdeklődőknek. Feliratkozni a klubház hirdetőtáblájára kitűzött lapon lehet. Erkölcsi kötelességemnek érzem közhírré tenni, hogy amikor Edző utoljára nem motorizált vízi járműre szállt, az felborult. Aki jelentkezik, saját felelősségére tegye.

A vezetőség közleményei

Kérjük, tartsák be a Háztulajdonosok Egyesületének előírásait a szabadtéri díszítéseket illetően. Az utcai művészet gyakorlása szigorúan tilos. Egyebek között ilyenek a delfint formázó postaládák, betonba öntött vagy műanyag szobrok (flamingók, őzek, kerti törpék stb.), hogy csak néhány példát említsek, valamint a túlméretezett madáretetők. Gondolják meg, mennyire zavarják az összhatást. Elő hát a baltával!

A kutyákat elviseljük kis közösségünkben, a potyadékukat azonban nem. Mikor kis barátjuk elvégzi a dolgát, tegyék meg mindannyiunknak azt a szívességet, hogy eltakarítják a nyomokat. Semmiképpen ne a vitorláskikötő vizébe vessék a kutyakakit! A szabályszegőket 100 dollár pénzbüntetés sújtja. (A begyűjtött pénz mindenestől a bingóalapba megy.)

Végül, a Falusi Pletyus olvasói levelet kapott a héten, és szerkesztőként kötelességemnek érzem, hogy megosszam mindannyiukkal:

Akit érint!

Minekutána Beverly Pine tavaly itt hagyott bennünket, és így a fodrászat is bezárt, azzal a kéréssel fordulok a vezetőséghez, hogy fogadjon fel valakit a helyére. Megértem, ha egyesek fölöslegesnek éreznek egy fodrászt, ám azok közülünk, akiknek Mobile-ig kell veszkelődniük egy valamirevaló hajvágásért, nyilván más véleményen vannak. Aki nem szán erre egy órányi zötykölődést, az Beaumont Edző ollója alá kényszerül. Ő a maga részéről azt állítja, hogy főiskolás korában maga vágta le a komplett pereputty haját. Nem akarjuk megbántani, de nekünk, hölgyeknek falulakóként jogunk van könnyen megközelíthető és hozzáértő fodrász ollója alá ülni.

Vezetőségünk tévedhetetlen ítéleteiben bízva, őszinte tisztelettel:

Tiny Collins

A Napkelte Kávézó étlapja

Május 10–16.

Főfogás:  spagetti húsgombócokkal; rák kukoricadarával; mississippi serpenyős rostélyos

Köret:  mézzel leöntött sárgarépa; sült okra; vajbab; sajtos makaróni

Desszert:  hűtött csokoládétorta; réteges citromtorta; őszibarackos morzsasüti

Négy

Rose Carrigan énekszóra ébredt. Messziről hallatszott, de kitartóan. Mély, zengő férfihang volt.

Rose felnyögött, és fülére húzta a párnát. Aztán félrelökte, mert rájött, hogy a hang a pamut rétegein is átszivárog, egyenesen az ő bensőjébe. Dühösen felült, megdörzsölte az arcát, és lehányta magáról a takarót. A padlócsempe hideg volt mezítelen lábfejének. Örült, hogy nem tetetett fel szőnyeget, mint oly sokan a faluban. A szőnyeg a legkülönfélébb kórokozók melegágya, amelyeket nem látna szívesen a lábujjai szomszédságában. A kemény csempe tökéletesen betöltötte feladatát.

Még mielőtt kinyitotta emeleti erkélye franciaablakát, felfedezte Edző piros sapkáját, amely a magas fű túloldalán himbálózott, egy ütemre a hullámokkal. Semmit nem látott belőle ezen a sapkán kívül, amely fürgén mozgott előre-hátra. Ez arról árulkodott, hogy ismét a kenujában ül, és javában evez. Edző trillái még a háló zárt ablaktáblái mögé is áthatoltak.

Rose az orrát fintorgatta, és felsóhajtott. Úgy felmérgesítette ez az átkozott vidámság, hogy belefájdult a gyomra. A fickó bármely percben dalra fakadt, ha úgy hozta a kedve, mint aki képtelen magában tartani kitörő örömét – nem másért, mint hogy milyen szép ez a rongyos élet. Ráadásul magában se tudta tartani, hogy nem fér a bőrébe.

Rose megindult lefelé a lépcsőn. Az ágyvégről még felkapta a pongyoláját. A földszinten megkötötte a pongyola övét, majd a hátsó ajtót kinyitva kirontott a nedves fűre. A víz szélén megvárta, amíg Edző befordul a kanyarban.

– Jó reggelt, Rose! – lihegte a férfi a megerőltetéstől kipirulva. – Nicsak, már hajnalok hajnalán talpon van!

Rose keresztbe fonta a karját, és iparkodott nem ránézni Edző pucéran hagyott mellkasára.

– Valóban korán keltem, Beaumont Edző. Nincs ötlete, hogy miért?

A férfi abbahagyta az evezést, és egy pillanatra engedte, hogy a kenu a partnak verődjön.

– Lila gőzöm sincs. Valami női probléma? – vigyorodott el.

Rose szája keményen összepréselődött.

– Van valami oka, miért gajdol pont az ablakom alatt hajnalok hajnalán?

– Rose, nem vagyok a hálója ablaka alatt. – Edző széttárta a karját az öböl felé, amelynek tükörsima vize ezüstösen csillogott. – Azért vagyok itt, mert élvezem egy vadonatúj nap kezdetét a teremtés leggyönyörűbb helyén. Nem tehetek róla, hogy a maga hálójának az ablakából hallani lehet reggeli hálaadó énekemet e kék bolygó szépségeiért.

– Csak próbáljon… kissé halkabban örvendezni. Most megyek, és visszafekszem. – Rose megindult a háza felé, de aztán hirtelen sarkon fordult. Edző végig követte a tekintetével. – Amúgy… mi ez a dal? Kissé kamaszos.

– John Mellencamp, szivi. És nem kamaszos, inkább időtlennek mondanám. – Edző felvette az evezőit, és folytatta az evezést. – „Ez egy magányos éjszaka – dalolta. – Köréd fonhatom a karom?”

Rose kellemesebbnek találta a hangját, mint hajlandó lett volna elismerni. Felsóhajtott, ismét megfordult, és szilárd léptekkel elindult a füvön. Sajnálta, hogy nem keményebb felületen jár, mert akkor egy-egy dobbantással is ki tudná fejezni nemtetszését. Ostoba vénember! Kezdte úgy érezni magát, mint egy feldühödött kamasz. Rose Carrigan nem az a fajta, akit csak úgy ölelgethet egy jöttment. Kivált egy olyan alak nem hozhatja ki a sodrából, akit Edzőnek csúfolnak, és aki Szenteste kivételével mindig strandpapucsot visel – akadtak évek, amikor még az ünnepen se vette le a lábáról.

Ő, Rose volt megbízva ennek a helynek az irányításával. A kulcsok őrzője volt, úgymond. Legalábbis egyelőre. Pár napja azonban váratlan e-mailje érkezett, ami más megvilágításban mutatta a jövőjét.

Ám addig, amíg nem dönt, övé a falu.

Visszatérve patyolattiszta konyhájába bekapcsolta négyadagos kávéfőzőjét, és papírt-ceruzát ragadott. Újabb szabállyal kívánta bővíteni Safe Harbor Village házirendjét. Mialatt a kávé kifolyt az üveg kiöntőbe, a konyhapultnál állva ezt írta a mappába a maga kimért gyöngyírásával:

Reggel hét előtt tilos hangoskodni. Énekelni is.

Nna.

Kitépte a lapot a mappából, egyszer összehajtotta, és egy borítékba csúsztatta. Reggeli után majd bedugja Shirley Ferrill postaládájába.

Miután a kávé nem csöpögött tovább a kávéfőzőből, kitöltött magának egy csészével, és leült a konyhaasztal mellé. Csak akkor jutott eszébe, hogy vissza készült feküdni, amikor meglátta a part felé evező Edzőt.

Felsóhajtott, és belekortyolt a kávéba, de az olyan forró volt, hogy megégette a nyelvét. Lecsapta a csészét a pultra, egy kevés kávé ki is loccsant a lendülettől. Letörölte a foltot egy konyharuhával. Közben Edzőt is szemmel tartotta az ablakból. Fújt egyet mérgében.

Húsz perc telt csak el az új napból, de már sikerült tönkretennie.

* * *

A túl korai kelés betett Rose-nak. Egészen kivetkőzött magából. Gyöngének érezte a tagjait, noha elméjében egymást kergették a gondolatok. Megpróbálta citromteával és egy régi Anne Rivers Siddons-regény egy fejezetével megnyugtatni magát. Az utóbbit a Strandolvasmányok antikváriumban szerezte be. Miután mindez nem használt, ott találta magát, ahol mindig, amikor kijött a sodrából: a rózsakertjében.

Tudta, hogy egyenesen hivalkodás rózsakertet nevelni, amikor valakit Rose-nak hívnak. A bokrokat azonban ajándékba kapta, és idővel beletörődött a tüskés druszák jelenlétébe. Ugyanúgy hozzátartoztak az életéhez, mint a megnövekedett vérnyomása vagy az újabban túlbuzgó hólyagja. Nemegyszer elgondolta, hogy a legjobb lenne megkérni Rawlinst, húzgálja ki őket, és ültessenek valami egyszerűt a helyükbe. Valami könnyen kezelhető cserjét, mondjuk, mexikói zsályát vagy ólomgyökeret. Amivel nem kell annyit bajlódni. Valahányszor idáig jutott azonban az elhatározásban, csak felhúzta a kertészkesztyűjét, és felvette a kertészollóját vagy a gyomirtó palackját.

Csodálatos kesztyű volt ez, mert amint felvette, és elfoglalta helyét a virágoskertjében, elcsitult elméje háborgása, megszabadult fölösleges aggodalmaitól, és az aktuális gondra koncentrált. Ami ma az e-mail volt.

Rose, tudom, hogy jó ideje nem beszéltünk, de szívből remélem, hogy a híreim kellemes változatosságot hoznak az életedbe. Végre kedvező ajánlatot kaptunk Safe Harbor Village-re. Jó pénzért adhatnánk el, ami mindkettőnk anyagi helyzetét rendezné. A faluban maradhatnál, ha akarsz, az új vezetőség felügyelete alatt, vagy máshová költözhetnél a pénzeddel. Tied a világ.

Tudasd velem, mit gondolsz minderről.

Terry

Rose annyiszor olvasta el a levelet, hogy kívülről tudta, noha egyetlen léleknek sem szólt róla a faluban. Semmi szükség fölösleges ijesztgetésre, amíg ő maga nem határozott.

A lelke mélyén azonban tudta, mit akar. Igent akart mondani Terrynek. Nem volt hová mennie, végigtekintve azonban az életén, ugyan ki gondolta volna, hogy közel hetvenévesen egy csomó vele egykorú vénséget dirigál. Igaz, erre a posztra helyezte az élet, de meg sem fordult a fejében, hogy ilyen sokáig kitart.

Épp lenyúlt, hogy megvizsgáljon egy rózsatövet, amin fekete foltosodást okozó gomba jelenlétét fedezte fel. A párás nyarak hozták magukkal a fertőzést. Ekkor gyors lépteket hallott az utcán közeledni. Megfordulva látta, hogy Peter és Ida Gold siet feléje. Karcsú csípőjük egy ritmusra ringott. Homlokpántot is kötöttek az izzadság ellen, mintha máris 30 ºC lenne.

– Jó reggelt, Rose – intett a kezével Peter.

– Peter, Ida – bólintott Rose.

Goldék voltak a falu legegészségesebb lakói. Bronzbarnára sülve jártak egész évben. Minden áldott reggel háromszor tettek meg másfél kilométert negyedóra alatt. Napraforgómag és rizses keksz volt az eledelük. Peter büszkén viselte száznyolcvan centis magasságát és sűrű haját, noha Magnum-bajsza ezüstfehér volt.

Ida egykori jelmeztervezőként imádta a régi hollywoodi filmeket. Nem egy Rat Pack-filmben statisztaként is szerepelt. Újabban, ahogy elhatalmasodott rajta a demencia, forgatásokra képzelte magát, mi több, „megbeszélte” a rendezővel, hová álljon a díszletben.

Peter rendíthetetlen szerelme és tekintélye azonban elég volt hozzá, hogy senki egy rossz szót se merjen szólni a feleségére.

Ma reggel viszont a jelek szerint tiszta maradt Ida tudata. Odasétált Rose-hoz, csípőre tett kézzel megállt mellette, miközben felső ajkán finom verejtékcseppek gyöngysora csillogott. Tömény Estée Lauder-illatot árasztott magából; Rose egy pillanatra elfordította a fejét, hogy lélegzethez jusson.

– Gyönyörű a kerted, Rose! Remek érzéked van hozzá!

Rose úgy fogadta a dicséretet, mint akivel ecetet itattak.

– Nem tudom, mire megyek a remek érzékemmel nyáron, mert a leveleket máris belepte a fekete foltos gomba.

– Te azonban ki fogod irtani. Úgy gondozod a rózsáidat, ahogyan Ginger Rogers táncolt.

Mikor Ida lehajolt, hogy megszagoljon egy Sweet Juliet rózsát, Rose Peterre nézett, aki mosolyogva vállat vont, majd megnézte az óráját.

– Rendszerint már nincs itthon, amikor elmegyünk reggelente a háza mellett. Nem lesz ma délelőtt Bratyó-találkozó? – A Bratyó férfiklub volt, amelyik hetente ült össze a központi klubházban, hogy kávé és fánkkarikák mellett megvitassa a világ dolgait a politikától kezdve a prosztatáig.

– Frednek korán orvoshoz kellett mennie Mobile-ba. Hamarosan ott leszek, hogy kinyissam az ajtót a többieknek.

– Nem lenne egyszerűbb, ha nekik adná a kulcsokat?

– Nem osztogathatom úgy a kulcsokat, mint a cukrot. Valakinek résen kell lennie a tréfacsinálók húzásai ellen.

Peter öblösen, kedélyesen felnevetett.

– Nem árt időnként egy kis tréfálkozás. Jót tesz a léleknek. Ki kellene próbálnia.

Rose mérgesen felhördült.

Peter megérintette Ida vállát.

– Mennünk kell, ha meg akarjuk nézni Kellyt meg azt a fiatalembert, aki manapság mellette ül.