Tartalomjegyzék

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYÍLVÁNÍTÁS

„Csak egy szerető voltam, ami egy idő után némileg degradáló, mert tudod, hogy te csak második vagy. Mégis olyan szeretőnek lenni, mintha részeg lennél. Amikor együtt vagyunk, az illuminált állapot csúcsa. Mámoros szituáció ez, mosolyogva telik minden perc, miközben az agyad ködös, minden gondolatod émelyítően szirupos és rózsaszínű. Ahogy a részeg embert, egy ölelkezésbe burkolózott szeretőt sem érdekel a tegnap, a holnap, a napi gondok. Adrenalinnal és endorfinnal a fejünk búbjáig feltöltve habzsoljuk egymást és a pillanatot. Aztán jön a józanodás időszaka. A búcsú, a titkos üzenetek és a hiányérzet. Még nem vagy önmagad, de már érzed a részeg tettek súlyát. Végül a másnaposság is megérkezik. A lelkifurdalás, az értelem keresése egy eleve elveszett ügyben. Megfogadod százszor, ezerszer, hogy nem iszol többet: vagyis abbahagyod ezt a viszonyt. De a következő alkalommal pont annyit fogyasztasz a szerető mámorító bájitalából, hogy újra elveszted a fejed, és minden kezdődik elölről. Egyszerre rohadt jó és baromi frusztráló időszaka volt ez az életemnek.” /Enzo/

Sue Dylen

Enzo és Tilda

Szerkesztés: Nádasi Krisz, www.krisznadasiwrites.hu

epub ISBN 978-615-00-4802-4

mobi ISBN 978-615-00-4803-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen részlete sem használható fel

és nem sokszorosítható a szerző előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

Hosszúnak!

A könyv minden részlete és szereplője a képzelet szüleménye. Bármilyen egyezés a véletlen műve csupán.

ELSŐ FEJEZET

Tilda

Hét éve élek Rómában, de még mindig őszinte örömmel tölt el, hogy novemberben ilyen csodálatos idő van. Elégedetten kevergetem a kávémat a kedvenc kis kávézómban, élvezem a napsugarak puha simogatását, és a nyüzsgő tömeget figyelem. Az Igazság szája felé hömpölygő emberáradat mosolyra késztet, mert arra emlékeztet, amikor Matthias először járt a műemléknél. A fiam ötéves lehetett akkoriban, nem merte belerakni a kezét az antik kőkorong szájába, mert félt, hogy leharapja. Mi titkolnivalója lehetett vajon?

A kávéba kortyolok, miközben a hosszan kígyózó sor lassan mozdul: mindig mozgásban van, de sosem csökken. Emberek tucatjai várnak fényképezőgépükkel, hogy megörökítsék, amint a legendabeli Bocca della Verità szája összezárul a hazugok csuklóján. Egy pillanatra elképzelem a pánikot, ami akkor törne ki, ha a mese igaz volna… A harang mélyen kongó hangja ránt vissza a valóságba. A Santa Maria in Cosmedin templomtornyán fényesen csillognak a téglák, a napfényben fürdőznek, akárcsak én. Rövid időre még a szememet is lehunyom, leveszem a sálamat, hogy a napsugarak minél nagyobb felületen érjék a bőrömet.

Egy kis veréb ugrál el mellettem picinyke lábain, apró morzsákat keresget a földön. Kisebb darabokra töröm a kávé mellé kapott kekszet, és neki adom.

Még három kismadár jelenik meg az asztalom körül, mire az ismerős pincérnő elnézően mosolyog rám. Elfogy a keksz – előveszek a táskámból egy halom papírt, az új ügyfelünk marketingstratégiáját, a verebek csalódottan továbbállnak.

Pár perc is elég ahhoz, hogy kiszúrjam a terv hibáit. Előkotrok egy tollat a táskámból, jelölök, áthúzok, megjegyzéseket írok a sorok mellé. Mire felnézek a lapokból, a kávém kihűlt, a madárkák eltűntek, a Bocca della Verità előtt várakozó sor pedig… nos, rövidebb nem lett, de teljesen kicserélődött. Novemberi napsütés ide vagy oda, ráeszmélek, hogy fázom. Felhörpintem a feketét és összepakolok. A Via dei Cerchi felé indulok, hogy bevásároljak a kistermelői piacon, amikor egy férfi lép mellém határozottan.

– Matilda?

Kicsit sem tűnik ismerősnek. Magas, szikár férfi, körülbelül velem egyidős lehet, zöld szeme értelemről és higgadtságról árulkodik. Tetőtől talpig végignézek rajta: haja tökéletesen fésült, elegáns fekete öltönyén egyetlen gyűrődés sincs.

– Madame de Campistron szeretne önnel beszélni. Meghívhatja önt egy kávéra?

– Madame kicsoda?! – meredek rá. – És honnan tudja a nevemet?

– Kérem, fáradjon velem! A Madame mindent elmond. – Ezzel a férfi hátat fordít nekem, és elindul az utca végén lévő parkoló felé. Én továbbra is a járdán állok megkövülve. Nem tudom eldönteni, hogy menjek utána, vagy kapjam a lábam a nyakamba és meneküljek. Abszurd a helyzet. Meg a fickó is. Olyan szűkszavú volt, mint egy angol titkosügynök. Ki lehet az a francia nő, akit említett?

Végül a kíváncsiság győzedelmeskedik felettem és tettre sarkall.

A férfi ápoltnak, kifejezetten jól öltözöttnek tűnt, ezért úgy döntök, követem. Bár tisztes távolságból, hogy menekülési utat hagyjak magamnak. Fényes nappal van, Róma belvárosának közepén vagyunk, nem történhet semmi bajom.

A pasas hátra sem néz, egy fekete, lesötétített ablakú, óriási szedán mellett áll meg. Fel sem ismerem a márkáját. Az idegen kinyitja nekem a hátsó ajtót. Bepillantok. Egy ősz hajú, elegáns nő ül odabent, ráncos arcát tökéletes smink fedi. Enyhén rúzsozott ajka egyenes vonal, szeme érzelem nélkül mered rám. Türelmetlenül szól hozzám franciául, megütögeti az ülést maga mellett.

Felegyenesedek.

Mennyire bölcs döntés beszállni mellé?

Bizonytalanul, feszengve foglalok helyet, miközben a hölgy szótlanul vizsgálja az arcomat. Képtelen vagyok állni a pillantását, zavaromban körbenézek. A kocsiban vakítóan fehér bőr minden, valamint édes, borzasztóan tömény női parfüm lengi be a teret.

– Elisa de Campistron vagyok – szólal meg a nő erős francia akcentussal. – Ön nyilván nem ismer engem.

Lassan ingatom a fejem.

– Enzo és Sofia nagymamája vagyok – folytatja. Az állam, ha lehetséges lenne, a földig esne. Azon gondolkodom, Enzo mesélt-e valaha francia rokonokról, de csak annyit tudok, hogy az édesanyjuk egy gazdag francia család sarja volt, és hogy kitagadták, amikor egy szegény római férfiba szeretett bele.

– Látom, meglepődött. Szóval még sosem hallott rólam, ugye?

– Nem – vallom be neki.

– Meghívhatom egy kávéra? Beszélnem kell önnel!

Hirtelen nem is tudom, mit válaszoljak. Túl hosszúra nyúlik a kellemetlen csend az autóban.

– Rendben, de továbbra sem értem. Miért keresett meg engem, asszonyom?

– Elmondom azt is, mindent a maga idejében! André! – A nő határozottan megkopogtatja az ablakot, így jelezve a kocsi mellett álldogáló férfinak. – Visszamegyünk a hotelbe.

A pasas beszáll és azonnal elindul velünk. Izgalom és szorongás tölt el egyszerre.

– Biztosan velem szeretne beszélni, nem az unokáival? Felhívjam esetleg Enzót vagy Sofiát? – tapogatózom óvatosan.

– Az már megtörtént – feleli szűkszavúan.

– Mi történt meg? – kérdem, de ő csak egy fejbiccentéssel válaszol. Érezhetően nem akar velem a kocsiban beszélgetni, talán nem szeretné, hogy a sofőr hallja a mondandóját. Begurulunk a belvárosba, természetesen olyan utcákba is behajtva, ahová hétköznapi ember soha nem mehetne be kocsival, és a spanyol lépcsőtől nem messze lévő Grand Hotel Palace előtt állunk meg. Persze, hol máshol?! – gondolom magamban. Ez Róma egyik legelegánsabb és legdrágább, ötcsillagos szállodája.

A sofőr kinyitja madame de Campistron ajtaját, én kipattanok a másik oldalon. Az idős hölgy kicsit sántítva jár, de még így is elegáns és tekintélyt parancsoló az egész lénye. Jobb szó rá, hogy vonul, mint az, hogy jár. Mellette borzasztóan kicsinek érzem magam. Egy senkinek.

Céltudatosan lép be a szállodába, a személyzet egy emberként, szívélyesen köszön neki, amit ő csupán egy biccentéssel viszonoz.

Én ámulva nézek körbe: a hotel minden négyzetcentimétere gyönyörű és fényűző, tökéletesen ötvözi a tradicionális római épületek hangulatát és a modern dizájnt. Lenyűgözve nézek szét, miközben követem Enzo nagymamáját, és rádöbbenek, hogy legutóbb Enzo érte el, hogy így, kérdés nélkül kövessem. Eddig sem hittem, hogy a hölgy hazudik, de most már tudom, hogy tényleg Enzo nagyanyja.

André a legfelső emeleten lévő elnöki lakosztály ajtaját nyitja ki előttünk.

– Hozasson fel kávét és Eviant! – vakkantja oda neki az idős nő. A sofőr halkan és diszkréten tűnik el. – Itt nyugodtan beszélhetünk. Üljön le, kérem! – mutat a madame az egyik fotelre.

Van valami a hangjában és a stílusában, ami nem tűr ellentmondást. Helyet foglalok, egyúttal azon gondolkozom, hogy Enzo nővére, Sofia mennyire hasonlít a nagymamájára. Épp ilyen egyedi szépséget sugároz ő is, és ennyire arrogáns is... Újabb közös családi vonás.

– Gondolom, nem érti, miért kerestem meg éppen önt – kezd bele a nő a mondandójába, amikor leül velem szemben.

Ezüstszínű haja ragyog a teraszajtón át beszökő napfénytől. Fogalmam sincs, milyen idős, mert kortalanul szép. Krémszínű Chanel kosztümöt visel, és az egyetlen ékszer rajta egy hatalmas gyémántgyűrű. Látványa a Forbes magazin címlapjára kívánkozik – ettől a gondolattól feszengve húzom ki magam, mire a madame vérfagyasztó élességgel néz a szemembe. Az egyik tanító nénimre emlékeztet.

– Az unokáim nem hajlandóak velem beszélni, és látni sem akarnak. – Minden érzelem nélkül mondja ezt is, mintha egy pénzügyi grafikont értelmezne.

– Sajnálom, nem tudtam! – Halk sóhaj szakad ki belőlem, de a nő rám csattan:

– Nincs szükségem a sajnálatára! Azért hívtam ide, beszélje rá Enzót, hogy találkozzon velem!

Szinte a számat is eltátom a döbbenettől. A hangnem és amit mond…, felháborító!

– Tessék? – kérdem bambán. Épp hogy összeköltöztem Enzóval, erre máris egy családi játszma közepén találom magam? – Nem fogom rábeszélni semmire. Felnőtt ember és maga hozza meg a döntéseit. Tudja, asszonyom, vannak dolgok, melyeket mi soha nem tennénk meg egymással!

Remélem, érti a célzást a saját családjára, és valóban, egy másodperc sem telik el a kijelentésem után, a madame kihúzza magát, és a szája sarka is megrándul. Amikor megszólal, a hangja észrevehetően lágyabb, mint az imént:

– Megértem az álláspontját, de nekem akkor is beszélnem kell az unokáimmal. Akár az ön segítségével, akár anélkül.

A fejemet csóválom.

– Miért pont most? Úgy értem, az unokái már felnőtt, középkorú emberek. Miért nem kereste őket hamarabb?

– Mert nem lehetett – válaszolja egyszerűen és összeszorítja mályvaszínű, tökéletes vonalban ívelt ajkait. Most először látok rajta érzelmet, legalábbis az árnyékát: mintha fájdalom suhanna át az arcán. Talán… de nem, nem lehet. Pedig… mi vehet rá egy anyát, hogy lemondjon a lányáról, és eldobja magától csupán azért, mert rangján alul esik szerelembe?

Sóhajtok.

– Sajnos biztos vagyok benne, madame de Campistron, hogy már késő. Ha Sofia és Enzo nem akarják önt látni, én nem tudok segíteni. Tudja, nem is engednék, hogy beleszóljak a magánéletükbe, rettentő dacosak.

– Volt kitől örökölniük! – csattan fel, és az az érzésem, most talán elmosolyodott, de aztán összehúzza a szemöldökét és egyenesen a szemembe néz. – Ennek ellenére nem adom fel, mert nagyon sok pénzről van szó. Nem tehetik meg, hogy nem beszélnek velem a családi vagyon sorsáról!

Egy pillanat alatt elvörösödöm a méregtől. Méghogy a pénz? Mit képzel? Remegni kezdek, de veszek egy mély levegőt, mielőtt válaszolok neki.

– Sajnálom, asszonyom, de minket nem érdekel a pénze. Egyikünket sem, Enzót pedig a legkevésbé, nagyon jól megy a vállalkozása! – legszívesebben azonnal távoznék a puccos lakosztályból.

– Ostobaságokat beszél! Méghogy vállalkozás! – csattan fel a nő. – Maga semmit nem tud! Különben is, itt nem holmi zöldségesboltról van szó, hanem vezető európai vállalatokról! – Szeme megvetően szikrázik, összeszorítom a számat, és egy szó nélkül felállok a fotelből.

Remegek a visszatartott dühtől, sokára szedem össze a táskámat, egy köszönésfélét még elmormolok, aztán az ajtó felé veszem az irányt. Érzem a hölgy döbbent tekintetét a hátamon.

– Várjon, Matilda! – szól utánam madame de Campistron. A nevem utolsó szótagjánál elcsuklik a hangja, mire döbbenten fordulok meg. – Haldoklom, ezért akarok most az unokáimmal beszélni – suttogja megszégyenülve, mintha a francia felső tízezer számára szégyen lenne a halál.

A madame hirtelen nagyon picinek tűnik, karcsú, nőies teste összetört madárkának tűnik a hatalmas fotelban.

Lassan visszafordulok, és leülök újra vele szemben.

– Nagyon sajnálom, de nem tudok önnek segíteni. Még ha szeretnék, akkor sem. Nézze, én… ugye ön a kitagadott lány anyja? – A madame bólint, de nem néz rám. Folytatom. – Enzo csupán egyszer említette ezt az egész históriát, és nem azért, mert rosszulesik neki. Egyszerűen nem akar vele foglalkozni. Azt hiszem, az ön kísérleteiről is azért nem beszélt nekem, mert úgy tekinti, hogy mindez már a múlt része, és azt szeretné, hogy ott is maradjon.

A hölgy az ablak felé fordul, erőtlen hangon válaszol:

– Sokszor kerestem őket az elmúlt hat hónapban. De az unokáim nyilván nem akarták megosztani önnel ezt a kellemetlen tényt.

Megfordul a fejemben, hogy a madame manipulálni akar ezzel, bizonytalanná tenni, hogy azt érezzem, nem vagyok a család tagja, de ha így van, rosszul teszi, hiszen én maradtam az egyetlen reménysége, ha jól értem.

– Tulajdonképpen mit szeretne tőlem? Győzzem meg az unokáját arról, hogy beszéljen önnel? Ennyi az egész?

Az idős nő egyenesen a szemembe néz.

– Igen. Csupán az a kívánságom, hogy üljenek le velem beszélgetni a családom vagyonáról, az örökségükről, a jó hírnevünk megtartásáról.

– Két olyan embert akar magához édesgetni pénzzel és arisztokrata múlttal, akikre sosem volt kíváncsi, pedig mindkettőjük vér a véréből? Enzo és Sofia elvesztették a szüleiket, ami nagyon megviselte őket. Ön pedig csakis az anyagiak miatt aggódik az unokáival kapcsolatban?

A madame mérgesen, ugyanakkor elismeréssel az arcán néz velem farkasszemet. Nem hátrálok meg. Rezzenéstelen tekintettel bámulok vissza rá, miközben André felszolgálja a kávét és a vizet.

Az idős hölgy a kávéscsésze után nyúl.

– Nem, ez már nem fontos – közli hosszas gondolkodás után. A kávéját kavargatva folytatja a mondanivalóját. – Tudja, tulajdonképpen örülök, hogy a lányom vállalta száműzetését a családból, és férjhez ment ahhoz a férfihoz, akit igazán szeretett. Ő volt az első nő a de Campistron családban, aki boldogan, szerelemben élhetett. Én viszont nem tudok másképp gondolkodni, engem így neveltek. Semmit sem akarok az unokáimtól, kizárólag azt, hogy ők kapják meg, ami egyébként is az övék, és ne a nagybátyám félkegyelmű gyerekei és unokái örököljék a családunk vagyonát.

Újra csak negatív érzelmeket látok rajta: szomorúságot és lemondást. Ugyan meglep a kitárulkozásával, ennek ellenére biztosan tudom, hogy sem Sofia, sem Enzo nem vásárolható meg.

– Megértem az álláspontját, madame de Campistron…

– Kérem, hívjon Elisának!

– Elisa. De ha önnek nemet mondtak, nekem is azt fognak.

– Nem hiszem. Amennyire imádja magát az unokám… Biztos vagyok benne, hogy hatást tud gyakorolni rá.

Csodálkozva nézem az apró mosolyt az arcán, és megrázom a fejem.

– Mondjuk úgy, hogy nem is szeretnék hatást gyakorolni rá.

Jelen pillanatban nem vagyok benne annyira biztos, hogy Enzo és énköztem olyan csodálatos lenne minden. Zavar, hogy egy ilyen fontos dolgot, mint a nagymamája látogatása, nem említett nekem. Mármint, ha Elisa igazat állít egyáltalán…

– Ne lepődjön meg, Matilda. Az elmúlt negyven évben csillagászati összegeket költöttem magánnyomozókra, mert tudnom kellett, mi van a lányommal és a családjával.

Aztán amikor jött a hír, hogy Elena meghalt... – Elcsuklik a hangja, de csak egy pillanatra. Máris folytatja. – Már eltemették, mire hozzám is eljutott az információ. A gyerekeit ezután még inkább szemmel tartottam, hátha egyszer szükségük lesz rám. Mindig is tudtam, mivel foglalkoznak, munkában és munkán kívül egyaránt. Elpirulok, de amikor felnézek, csak őszinteséget látok a madame szemében. Folytatja: – Szóval nagyjából mindig tudtam, hogy mi történik velük. A távolból izgultam értük, sírtam, ha fájdalom érte őket, büszke voltam rájuk, amikor sikereket értek el.

– Miért nem kereste őket előbb? Lehet, hogy fiatalabb korukban ők is elnézőbbek lettek volna.

– Nem hinném. Az évek során az is feltűnt, hogy le sem tagadhatják a de Campistron vérvonalukat. Éppen olyan makacs és a végtelenségig büszke természetük van, mint nekem vagy a férjem családjának. Ezenkívül Enzóban egyértelműen dübörög az olasz vér is, amit az apjától örökölt. Nem csodálom, hogy ön sem tudott ellenállni neki!

Elmosolyodom.

– Nem ígérhetek semmit önnek, asszonyom. Beszélni fogok vele, átadom neki a kérését egy találkozóról, de többet nem tehetek.

– Ha megpróbálja, az nekem éppen elég. Hálás vagyok érte, bármi lesz is a végeredmény!

A hölgy leteszi csészéjét a dohányzóasztalra; talán a keze árulja el leginkább a korát, mivel az ápoltsága ellenére erősen májfoltos és ráncos. Az is feltűnik, mennyire remeg, ahogy a szalvétát igazgatja.

– Mennem kell, köszönöm a kávét! – búcsúzok udvariasan; a kávémhoz ugyanis hozzá sem nyúltam.

– Hívjon fel, kérem! Nem csak akkor, ha sikerült az unokám fejével beszélnie, hanem bármikor. – Elővesz egy névjegyet a táskájából, és a kezembe nyomja. Ahogy mélyen a szemembe néz, tiszta őszinteséget sugároz a tekintete, és hirtelen megértem, Enzo nővére honnan örökölte különleges mandulaszemét. Döbbenetes a hasonlóság a két nő között!

Elfogadom a felém nyújtott kezét, amitől végképp egy üzleti megbeszélésnek érzem az elmúlt bő fél órát.

– André elviszi, ahová kéri.

– Köszönöm, de nem messze lakom. Inkább gyalog mennék.

A lakosztály ajtaja halkan becsukódik mögöttem. Egy pillanatra megállok a folyosó megnyugtató csendjében; mély levegővételek kíséretében próbálom feldolgozni Elisa de Campistron meglehetősen felkavaró stílusát és mondanivalóját. Rettenetesen bizonytalan vagyok. Képtelen vagyok eldönteni, mit véljek igaznak és mit nem… Hát, Enzo mellett nem unalmas az életem, az már biztos. Amikor azt hiszem, hogy teljesen hétköznapi, lövöldözéstől és drámától mentes életet élhetünk, akkor mindig történik valami.

A lifthez érve szóról szóra idézem fel magamban beszélgetésünket a nagymamával. A Via Veneto sarkánál járok, mire bevallom magamnak, hogy én bizony megsajnáltam az idős hölgyet.

Biztosan sokkal több van a „gazdag vagyok és mindent megtehetek” álarca mögött, ez a hölgy egy jelenség, egyéniség, és valami titkot is szimatolok mindemögött. Azt ugyanis képtelen vagyok elhinni, hogy Enzo nem mesélt volna a francia nagymama felbukkanásáról.

A parkon átvezető utat választom, addig is van egy kis időm tűnődni. Össze kell szednem a gondolataimat... Elena családjának árnyéka most felettem lebeg; bár nem ismertem Enzo és Sofia édesanyját, mégis mindig érezhető volt a családjukban az a meghatározó energia és összetartás, amit ő teremtett meg. Óriási volt Elena és Fabio szerelme, és a sírig kitartott. Számolgatok. Ötvenhat éves volt az anyukájuk, amikor meghalt, amit onnan tudok, hogy voltam egyszer a sírjánál Enzóval. Mivel ez tíz éve történt, Elisa úgy nyolcvanhat éves lehet. Meglepően jól tartja magát, az már biztos, legalább tíz évet letagadhatna a korából.

Korgó gyomrom emlékeztet rá, hogy André megjelenése előtt a termelői piacra indultam. Ott szeretek leginkább húst és zöldséget vásárolni, de már nincs időm arra kerülni, be kell érnem a lakásunk közelében lévő szupermarkettel. Csak most jut eszembe, mennyi dolgom van még ma, ezért megszaporázom a lépteimet, de gondolataim rendre visszatérnek a Grand Hotelben tett látogatásomhoz.

***

Nem egészen úgy alakult a mai délutánom, ahogy terveztem. Sokkal kevesebb időm maradt vacsorát készíteni, így a háromfogásos menüből, amit megálmodtam, sült csirke és saláta lett.

Pedig szerettem volna kihasználni, hogy kettesben lehetünk Enzóval, most, hogy a gyerekeim az apjuknál vannak. Amikor Paul vigyáz Matthiasra és Amyre, mi Enzóval általában vacsorázni megyünk, moziba, vagy csak összebújunk a kanapén, miközben beszélgetünk. És persze szeretkezünk, ott, ahol Enzo éppen elcsábít…

Ma este egy romantikus vacsorával szerettem volna meglepni;

napok óta indokolatlanul fáradt vagyok és semmi kedvem nem volt kimozdulni. Hát, a vacsorában nem lesz semmi különleges, így ebből az elképzelésből inkább a romantika lesz a hangsúlyos. Szerencsére még a madame-mal, azaz Elisával való találkozásom előtt vásároltam magamnak estére egy gyönyörű fehérneműt. A fekete, selymes babydoll csipkéje teljesen átlátszó, puhán omlik mellem alatt a bugyi aljáig. Még a melltartó része is teljesen átlátszó, semmit nem takar, sokkal inkább kiemeli a részleteket.

Kapkodva terítek meg, mert Enzo egy órája üzent, hogy már közelednek Róma felé. Bár az idő telik, nekem mégis ellágyul a szívem, amikor tudatosul bennem, hogy ez a csodálatos férfi hozzám jön haza minden este. Még nem szoktam meg – Enzo egész egyszerűen a legjóképűbb pasas a világon, minden nap emlékeztetnem kell magam arra, hogy tényleg az enyém.

Elégedett vagyok a végeredménnyel, a körítés tökéletesen sikerült egy meghitt estéhez. Meggyújtok három gyertyát az asztalon, melyek azonnal meleg fénybe vonják a csupa fehérrel megterített asztalt. Már csak két pohár hiányzik, ahogy térülök, máris csilingel a kulcs a zárban. Mosolyt csal az arcomra a hangja.

– Hol vagy, Tilda? – harsog már az előszobából, nekem pedig úgy ver a szívem csupán a hangjától, mint egy tininek az első randi előtt. – A gyerekek már elmentek? Hoztam nekik Milánóból valamit, aminek nagyon fognak örülni!

– A konyhában vagyok! – kiáltok vissza neki, miközben lábujjhegyre állok, és leveszek két talpas poharat a vitrinből.

– Isteni illat van, mi lesz a vacsora? – mormogja, magához húz, majd megfordít. Elolvadok tőle. A szemeiben szikrázik az életöröm és a szerelem.

Egyetlen férfi sem nézett rám így soha, mint ő, csókjától pedig a maradék önálló tudatom is beadja a felmondását. Átadom magam neki, ezekben a pillanatokban megszűnik számomra az egész univerzum, és csak lebegek vele egy légüres térben. Mikor jóllaktunk a másik ízévél, csak gyönyörködöm benne. Fekete öltönyt visel hófehér inggel és bordó nyakkendővel, elképesztően jól néz ki, ritkán csípi ki magát így.

– Örülök, hogy itthon vagy! – suttogom.

– Én is. Hiányoztál! – A fülemet csókolgatja, teljes testsúlyával a konyhapulthoz nyom. Pontosan tudom, ha ezt még pár percig folytatja, a vacsora csúszni fog, de nagyot sóhajt és elenged.

– Ezt neked hoztam.

Óriási, fehér tulipáncsokrot ad a kezembe. Mélyen beszippantom az illatát.

– Éhes vagyok, mint egy farkas. Mi lesz a vacsora?

Kibújok az öleléséből, berakom a virágot egy vázába, és szedek mindkettőnknek, amíg ő kezet mos.

– Felbontok egy üveg bort – mondja Enzo mosolyogva. – Olyan szép itt minden, hogy egy jobb étteremben is megirigyelnék!

– Köszönöm a bókot! – vigyorgok boldogan. – De most nem akarok bort inni. Ha neked jó a víz, én sem akarok becsiccsenteni.

– Ugyan, Tilda! – széles mosollyal bontja a palackot. – Nagyon jól néz ki a csirke, összefolyik a nyál a számban. Majdnem annyira kívánatos, mint te! Azt hiszem, ez a kapcsolatunk egy újabb lépcsőfoka, amikor tudok annyira éhes lenni, hogy muszáj előbb az étellel foglalkoznom, és csak utána veled.

Megadóan mosolygok.

Annyi bókot hallok, amióta ismerem őt, hogy az önbizalmam legalább százötven százalékkal megnövekedett. Képes vagyok mellette egy szexi démon bőrébe bújni, én, a szende harmincas családanya…

És most is legszívesebben ezt tenném. De Enzo tényleg nagyon éhes lehet, mert szó nélkül áll neki a vacsorának, élvezet nézni, ahogy jóízűen falatozik. Valóra vált az álma, amit az első randevúnkon mondott: minden este én adok neki vacsorát.

– Mindig nagyon furcsa, amikor nincsenek itthon a gyerekek – mondja. – Már annyira megszoktam, ahogy vacsora közben Matthias csacsog, Amy meg az ételek egészségességét firtatja. Pedig még csak fél éve élünk együtt!

Olvadozik a szívem, annyira örülök, hogy az én gyerekeim immár az ő gyerekei is. Erről eszembe jut furcsa és váratlan találkozásom a nagymamájával.

– Nagyon érdekes és meglepő dolog történt ma velem – kezdek bele, és érzem, ahogy a szívem hevesebben ver.

– Mi, kincsem? – Gyanakvó lesz a tekintete, mintha sejtené, hogy valami nem stimmel.

– Ma reggel együtt kávéztam madame de Campistronnal, a Grand Hotel Palace-ban.

Enzo kezében megáll az evőeszköz. Döbbenet és harag fut végig az arcán, elsötétül a tekintete. Ezek szerint nyilvánvalóan tudja, kiről beszélek.

– Mi a fenét keres Rómában? És hogy kerültél te vele a Grand Hotelbe? – Visszafogott a hangja, de tudom, hogy csak uralkodik magán, ami még félelmetesebb, mintha mérges lenne.

– Megkeresett, és együtt mentünk el a szállodába. Beszélgettünk.

– Ezt nem hiszem el. Miért kellett szóba állnod vele?

– Egyrészt, mert megkért rá. Másrészt megsajnáltam, annyira…

– Megsajnáltad? – Enzo felugrik az asztaltól, az evőeszközök hangosan esnek a tányérra. – Egy olyan embert, aki képes volt a saját lányát kidobni a családjából? Aki soha többé nem kereste a gyermekét, csak mert az szerelemből házasodott?

– Ez így nem igaz! Mindig szemmel követte az életeteket…

– Szemmel követte? Leszarom! – vág közbe, most már hangosan. – Hol volt, amikor a lánya unokákat szült neki? Hol volt, amikor Mamma meghalt?

Rosszabb a reakciója, mint gondoltam.

– Miért haragszol rám ennyire? – kérdem.

– Nem rád haragszom, hanem a vén szipirtyóra!

– Higgadtan gondolkodj, kérlek, és ne beszélj így. Ne ítélkezz egy idős ember felett ennyire könnyen! Pláne ne akadj ki attól, hogy vele kávéztam.

– Ezt nem hiszem el, Tilda! A pártját fogod egy ilyen gátlástalan vérszívónak, akit a pénzen és a sznobizmuson kívül nem érdekel egész életében semmi és senki?

Nagy levegőt veszek.

– Egy beteg, idős ember, Enzo. Vélhetően nagyon megbánta már az egészet. Ráadásul semmit sem tudunk róla, nekem végig olyan érzésem volt, hogy ez az érzéketlen gazdagság csak egy álarc.

Enzo hallgat. Eljött az idő, hogy a saját sérelmeimmel is előhozakodjam.

– Miért nem szóltál nekem erről semmit? Nagyon rosszulesik, hogy eltitkoltátok Sofiával. Mintha nem is lennék a családotok része! – Felháborodott és elkeseredett a hangom.

– Ugyan, Tilda, ez a nő és a családja nem része sem a mi családunknak, ahogy az életünknek sem, semmilyen szinten. Éppen ezért nem is mondtam el, mert a világom egyetlen percét sem akartam rájuk elherdálni. Neked pláne nem kellene ezzel az egész baromsággal foglalkoznod. – Enzo mindezt nyugodtan mondja, mintha nem lenne ezzel az egésszel semmi probléma.

– Sofiát is kereste?

– Persze – legyint Enzo megvetően. – De vele nyilván még rosszabb lóra tett, mint velem!

– Nem csodálkozom, hiszen teljesen egyformák Elisával, kívül-belül – morgom.

– Ez nem igaz. Sofia soha nem tagadná ki a saját lányát!

Frusztráltan dőlök hátra a székben.

– Hát persze, hogy nem! Én sem így gondoltam. Viszont pont olyan makacs és szép, mint a nagymamája. Gondolj csak arra, ahogy engem fogadott a családban! Akár téged is elvesztett volna, csak hogy neki legyen igaza! Zsarnok módon próbált téged választásra kényszeríteni, köztem és közte, meg Rebecca közt. Idegennek hívott, meg sem próbálta elfogadni a helyzetet.

– Tényleg nagyon rondán viselkedett, de soha nem fogod már megbocsátani neki? – Kétséget és fájdalmat látok a szemében. Emlékszem, mennyire megviselte a nővére viselkedése, és hogy teljes vállszélességgel mellettem állt, egy percig sem hagyott kétséget afelől, hogy én vagyok neki a legfontosabb. De nem érti az összefüggést. Itt az alapvető természetükről és hozzáállásukról van szó.

– De, teljes szívemből megbocsátottam Sofiának, és szeretem is őt. Őszintén. Ennek ellenére elfelejteni nyilván soha nem fogom ezt a dolgot. Neked akart fájdalmat okozni, és ezt sokkal rosszabbul viseltem, mint hogy engem kiközösített. Ha Matthias nem veszi le a lábáról, talán sosem békél meg a választásoddal. De ez már a múlt, nem érdekel, csak az fontos, hogy most bármit megtenne értünk. Viszont ez, hogy titkolóztatok előttem… ráadásul egy ilyen fontos dologról… úgy érzem, hiába küszködöm, mindig kívülálló leszek, soha nem leszek igazi családtag.

Én is elcsodálkozom, amikor a mondat végén elsírom magam. Felpattanok és kimegyek a nappaliból, a tetőteraszra nyíló ajtó van a legközelebb, ezért arra menekülök el a veszekedés elől. Mélyeket lélegezve a korlátnak támaszkodom, magam köré fonom a karjaimat.

Csak nyelem a könnyeimet, nem is látom a mélyben a mindig nyüzsgő várost, a Szent Péter Bazilika kupolája most elmosódik a távolban. Arra gondolok, Nápoly óta nem veszekedtünk Enzóval ilyen hevesen és indulatosan.

Máris nyílik mögöttem a terasz ajtaja, én pedig megrázkódom. Enzo meleg gyapjúpléddel burkol körbe, szívem hangosan zakatol, ellenállásom meggyengül az illatától, érintésétől.

– Látod, Tilda! Még ennyi év után is csak keserűséget és feszültséget okoz ez a rátarti, sznob francia família a családomnak. Értsd meg, nem akarom látni őt soha, annyi fájdalmat okozott az anyámnak, nem tudom ezt elnézni és megbocsátani neki.

– Ezt el tudom fogadni, Enzo, hidd el. Nem ezzel van problémám, hanem azzal, hogy nem is említetted nekem. Meg sem akartad osztani velem a hírt, hogy felkeresett a sosem látott nagymamád. Akármit is gondolsz vagy érzel édesanyád családjával kapcsolatban, én melletted állok. De te mit szólnál, ha én egy ilyen fontos dolgot eltitkolnék előled?

Ez betalál. Látom rajta, miközben szorosan ölel magához, hogy felfogja végre, mi bánt engem. Ő kért tőlem teljes őszinteséget, amikor hozzá költöztem a gyerekekkel, lefektette alapszabályként, hogy beszéljünk meg mindent, bármennyire is nehéz vagy fájó, annak érdekében, hogy sírig tartó szerelem lehessen ez a miénk. Szerintem félt, hogy mellette is be fogok bújni a csigaházamba, mint Paul mellett, és ő is elveszít majd – tudta, hogy ezen bukott meg az előző házasságom. Szerintem mostanra eljutott a tudatáig, hogy a titkolózásával a saját alapszabályát szegte meg.

Kifújja a levegőt.

– Nagyon bántana, ha nem mondanál el mindent, ebben igazad van. Soha többé nem titkolok el semmi ilyesmit! De te cserébe fogadd el, hogy valóban úgy érzem, nem kell egy percet sem foglalkoznunk ezzel a témával. Kétszer rávágtam a telefont, ennyi volt az egész, azt sem tudom, hogy néz ki. Meg sem hallgattam, amit mondani akart, miután rájöttem, ki hívott. – Megcsókolja a homlokomat, könnyes arcomat.

– És lásd be azt is, hogy veled is csak azért találkozott, hogy manipuláljon! Hiszen miatta veszekszünk, pedig sosem szoktunk!

Minden dühöm elszáll. Enzónak igaza van, az a fontos, hogy szeretjük egymást, nem akarok egy pillanattal sem több feszültséget, mint amennyi feltétlenül szükséges.

– És Sofia? Őt is hívta? – kérdem, miközben szorosan hozzábújok a mellkasához.

– Igen, de ő nem rakta le egyből, előtte jól kiosztotta. Mivel nem beszéltünk franciául, mióta Mamma meghalt, szerintem legalább a fele nyelvileg mellément, de ahogy Sofiát ismerem, az is éppen elegendő szitok volt.

Mosolyognom kell, pedig a szívem egy része még mindig sajnálja az idős hölgyet. Két sebzett, sértett gyerek áll szemben egy soha nem látott nagyival, aki eleve vesztes harcot folytat az unokái bocsánatáért és szeretetéért.

– Beszélsz franciául? – kérdem. Eddig ezt sem tudtam a szerelmemről.

– Igen, anyánk megtanított minket. De nagyon megkopott a tudásom, sosem volt a második anyanyelvem. – Enzo szerelmesen és meghatódva néz rám. – Gyere, menjünk be, meg fogsz fázni!

Kinyitja nekem az ajtót és előreenged. A hatalmas plédbe burkolózva nehezen bukdácsolok befelé, az ebédlőasztalra pillantva lelkifurdalásom támad, amiért tönkretettem a kettesben töltött perceket. Persze szükségszerű volt, úgyis kibukott volna a dolog, így meg legalább túl vagyunk rajta.

– Alig ettél valamit. Nem vagy éhes? – kérdezi Enzo, miközben leszedem az asztalt.

– Nem. Átfagytam odakint, inkább egy meleg fürdőre vágyom. Te jóllaktál?

Enzo megpuszilja az arcomat.

– Igen, rendben vagyok. Megyek, engedek magunknak vizet, amíg elpakolsz – mondja, és villog a szeme, én pedig belebizsergek a közös fürdőzés gondolatába. Sietve rakok rendet; a telefonom villog, Amy üzent, minden rendben van velük Paulnál, a matekdolgozata pedig kilencvenöt százalékos lett. Begépelek neki egy dicsérő választ. Mérhetetlenül büszke vagyok rá, hiszen a matematika a gyenge pontja, és örülök, hogy a tanulásra koncentrál, nem a barátnőkre vagy a fiúkra.

Azonnal öt különböző smiley jelenik meg válaszként, aminek a nagy részét egyáltalán nem ismerem. Mosolygok a lányom és közöttem feszülő generációs különbségen, aztán meztelenre vetkőzöm. A szexi fehérneműről teljesen megfeledkeztem ebben a vitában. Nem baj, majd legközelebb!

MÁSODIK FEJEZET

Enzo

Átfagytam a teraszon. Teljesen lekötött Tilda kirohanása. Soha nem veszekszik velem, úgyhogy talán tényleg megbánthattam. A fene érti a nőket! Mi van abban olyan extra, ha a hallani sem akarok a vén szipirtyóról, aki tönkretette anyám életét? Méghogy megbocsátás, Jézusom! Nem utálom őt, csak azt akarom, hogy hagyjon minket békén, eddig is baromira jól megvoltunk nélküle.

Á, a fenébe is, én csak zuhanyozgatok itt, és elfelejtettem bedugni a kádat. Pedig az volt a tervem, hogy teletöltöm egészen, és aztán nem csak a dugót dugom be… Még jó, hogy elég nagy a víznyomás és gyorsan telik a kád. Ez a habfürdő… olyan illata van, mint Tildának szokott, bassza meg, feláll a farkam már csak attól is, ha kinyitom a kupakját.

Mozdul a kilincs, nyílik az ajtó, én meg felegyenesedek a kádban, kaján vigyorral fordulok Tilda felé. Ő persze egyből a férfiasságomra néz. Kuncog. Ez az, ilyen az én csajom, nem az a szomorú kis nő, akinek az imént mutatta magát!

– Gyere, kincsem! Ki fog hűlni! – Megfogom a kezét, amíg beszáll mellém. De jó, hogy kicseréltettem a kádat! Ez az új sokkal nagyobb, Tildának az tetszett benne, hogy modern, ovális, de én persze csakis hátsó szándékkal vettem. Tudtam, hogy óriásiakat fogunk benne kefélni.

Tilda közben beül elém, és óvatosan, szó nélkül a mellkasomhoz dől.

Lassan mozdul, átfagyhatott, szokatlan neki a meleg víz. Elhajtom a habot a mellei elől, mert látni akarom. Imádom, ha háttal bújik be hozzám a vízbe, akadálytalanul hozzáférek mindenéhez, gyönyörködhetek benne és mindenhol hozzányúlhatok. Tilda most halkan sóhajt, fejét hátrahajtja a vállamra és behunyja a szemét. Elzárom a vizet, mire megmozdul a kádban a hab, körülöleli Tilda mellbimbóját, a szigetecskék körül felcsap a víz, mire azok összehúzódnak a hőmérsékletkülönbségtől, nekem meg úgy áll a farkam, hogy már fáj. Végre itt van mellettem meztelenül, és másra sem tudok gondolni, mint arra, hogyan dugjam meg. A mikor nem kérdés – most rögtön.

– Tudtad, hogy a gyertya fényében aranyszínű a hajad? – kérdezem, miközben finoman csókolgatom a fülét. Tudom, hogy beindul tőle, érzem, ahogy ellazul a vízben, mégis megfeszülnek az izmai. Arcán boldogság és elégedettség tükröződik. Még soha nem kívántam ennyire egy nőt sem, esküszöm. Igaz lehet, amit anyám mondott: mindnyájunknak rendelve vagyon egy társ, aki testileg-lelkileg kiegészít minket – mindig is giccses szarságnak tartottam, de a végén csak kiderült, hogy igaza volt. Az előbb például, amikor Tilda begőzölt, komolyan bepánikoltam. Még sosem láttam ilyennek.