Franz Kafka

A kastély

Fordította

Rónay György

Fapadoskonyv.hu Kft.

© Hungarian translation Rónay György jogutóda

A mű eredeti címe: Franz Kafka: Das Schloss

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

ISBN 978-963-329-231-0

Első fejezet

Késő este volt, mikor K. megérkezett. A falu vastag hó alatt pihent. A várhegyet nem lehetett látni, köd és sötétség vette körül, a nagy kastélyt a leghalványabb fény sem jelezte. K. sokáig állt a fahídon, mely az országútról a faluba vezetett, és fölnézett a semmibe.

Aztán elindult szállást keresni; a kocsmában még ébren voltak, kiadó szoba nem volt, de a kocsmárost annyira meglepte és megzavarta a kései vendég, hogy váltig azt ajánlotta neki, aludjék egy szalmazsákon az ivóban. K. ebbe bele is egyezett. Néhány paraszt még ott gubbasztott a söre mellett, ő azonban senkivel sem akart szóba elegyedni, maga hozta le a padlásról a szalmazsákot és lefeküdt a kályha mellé. Meleg volt, a parasztok hallgattak, fáradt szemével egy ideig még fürkészte őket, aztán elaludt.

De hamarosan fölébresztették. Városi ruhás, színészies arcú, szűk szemű, erős szemöldökű fiatalember állt mellette, meg a vendéglős. Ott voltak még a parasztok is, egyik-másik megfordította a székét, hogy jobban lásson és halljon. A fiatalember udvariasan bocsánatot kért K.-tól, amiért fölébresztette, bemutatkozásul közölte, hogy ő a várnagy fia, és azt mondta:

– Ez a falu a kastélyé, aki itt lakik vagy éjszakázik, mintegy a kastélyban lakik vagy éjszakázik. Ehhez pedig grófi engedély kell. Önnek azonban nincs engedélye, legalábbis nem mutatta meg.

K. fölkönyökölt, megigazította a haját, fölnézett az emberekre, és azt kérdezte:

– Milyen faluba tévedtem? Hát van itt valami kastély?

– Van hát – felelte a fiatalember kimérten, és K. közben látta, hogy itt is, ott is a fejüket csóválják. – Westwest gróf úr kastélya.

– És engedély kell hozzá, hogy az ember itt éjszakázzék? – kérdezte K., mintha meg akarna győződni róla, nem csak álmodta-e, amit az imént hallott.

– Engedély kell hozzá – hangzott a válasz, s mintha gúnyos megszégyenítés lett volna K.-ra nézve, amikor a fiatalember széttárt karral a kocsmáros és a vendégek felé fordult:

– Vagy talán nem kell hozzá engedély?

– Hát akkor elmegyek az engedélyért – mondta ásítva K., és lelökte magáról a takarót, mintha föl akarna kelni.

– De kihez? – kérdezte a fiatalember.

– A gróf úrhoz – felelte K. – Ki máshoz mehetnék?

– Most, éjfélkor, a gróf úrhoz, az engedélyért? – kiáltott föl a fiatalember, és hátrált egy lépést.

– Talán nem lehet? – kérdezte K. egykedvűen. – Akkor miért zavart föl?

A fiatalembert egyszeriben elöntötte az indulat.

– Csavargótempók! – kiabálta. – Tessék tisztelettel lenni a grófi hatóság iránt! Azért zavartam föl, hogy tudomására hozzam: azonnal hagyja el a grófi birtokot.

– Elég a komédiából – mondta K. meglepően halkan, visszafeküdt, és magára húzta a takarót. – Túlságosan elkapatta magát, fiatalember, és holnap még majd visszatérek a viselkedésére. A kocsmáros meg az urak tanúim lesznek, ha egyáltalán szükségem lesz tanúra. Egyébként vegye tudomásul, én vagyok az a földmérő, akit a gróf hívatott ide. Segédeim a műszerekkel holnap kocsin jönnek utánam. Én inkább gyalog jöttem a hóban, de sajnos, néhányszor letévedtem az útról, azért érkeztem ilyen későn. Hogy ebben az időben már nem jelentkezhetem a kastélyban, azt magamtól is tudtam, fölösleges volt kitanítania. Ezért értem be ezzel a szállással itt, ahol, enyhén szólva, udvariatlanul megzavarta a nyugtomat. Ezzel be is fejeztem fölvilágosításaimat. Jó éjszakát, uraim.

Azzal K. befordult a kályha felé.

– Földmérő? – hallotta még háta mögött a habozó kérdést, aztán teljes csönd lett. A fiatalember azonban rövidesen összeszedte magát, s elég halkan ahhoz, hogy úgy tessék, mintha tekintettel lenne K. álmára, de azért elég hangosan ahhoz is, hogy minden szavát kivehesse, így szólt a fogadóshoz:

– Megkérdezem telefonon.

Hogyan, hát ebben a falusi kocsmában telefon is van? Kitűnően föl vannak szerelve. K. hirtelenében meglepődött, alapjában véve természetesen számított rá. A telefon majdnem a feje fölött függött, csak az álmosságtól nem vette észre. Ha a fiatalember telefonálni akart, legjobb szándékai ellenére is meg kellett zavarnia K. álmát, s most már csak az volt a kérdés, hagyja-e őt K. telefonálni; elhatározta, hogy hagyja. Akkor viszont annak sem volt semmi értelme, hogy továbbra is úgy tegyen, mintha aludnék, így hát újra hanyatt fordult. Látta, amint a parasztok riadtan összedugják fejüket, és sugdolóznak; nem mindennapi dolog, hogy egy földmérő érkezik a faluba. Kinyílt a konyhaajtó, egész keretét betöltve megjelent a kocsmárosné hatalmas alakja; férje lábujjhegyen odament hozzá, hogy tudósítsa a történtekről. S elkezdődött a telefonálás. A várnagy aludt, de egy alvárnagy, egy a sok közül, bizonyos Fritz úr ott volt. A fiatalember, aki Schwarzer néven jelentkezett, beszámolt róla, hogyan akadt rá K.-ra, egy jó harmincas, meglehetősen pocakos férfira, nyugodt álomban egy szalmazsákon, kis hátizsákkal a feje alatt, s egy husánggal a keze ügyében. Természetesen gyanúsnak találta, és mert a fogadós nyilvánvalóan elmulasztotta kötelességét, neki, Schwarzernak lett a kötelessége, hogy alaposan kivizsgálja a dolgot. Mint végül is kiderült, K. igen a szívére vette, hogy fölébresztették, és kötelességszerűen megfenyegették, hogy kiutasítják a grófság területéről, s lehet, hogy igaza is van, mert azt állítja, földmérő, és a gróf úr rendelte ide. Természetesen legalábbis forma szerint való kötelesség ellenőrizni állítását, Schwarzer ezért arra kéri Fritz urat, legyen szíves, tudakolja meg a központi irodán, valóban várnak-e ilyesféle földmérőt, s azonnal telefonálja meg a választ.

Újra csönd lett, Fritz utánanézett odafönt a dolognak, itt meg várták a választ. K. feküdt, ahogy addig, még csak meg se fordult, maga elé nézett, egyáltalán nem látszott kíváncsinak. Schwarzer elbeszéléséből, a gonoszságnak és az óvatosságnak ebből a keverékéből sejthette, hogy a kastélyban még az ilyen Schwarzer-féle alantasabb rangú embereknek is van bizonyos diplomatikus képzettségük. Lustálkodni sem lustálkodhatnak: a központi irodán éjjeli szolgálatot tartanak. És szemlátomást gyorsan dolgoznak, mert Fritz máris jelentkezett. A válasz igen kurta lehetett: Schwarzer dühöngve azonnal lecsapta a kagylót.

– Nem megmondtam? – ordította. – Nyoma sincs semmiféle földmérőnek, közönséges, hazug csavargó, ha ugyan nem rosszabb.

K. egy pillanatig attól tartott, Schwarzer, a parasztok, a vendéglős, a vendéglősné, mind azon nyomban rárohannak. Hogy legalább az első támadás elől kitérjen, egészen a takaró alá bújt. Ekkor ismét megszólalt a telefon, K.-nak úgy tetszett, különösen erősen. Lassan újra kidugta a fejét. Bár valószínűtlen volt, hogy a hívás megint K.-ra vonatkozzék, mindnyájan megtorpantak, és Schwarzer visszament a készülékhez. Végighallgatott valami hosszabb tájékoztatást, majd halkan így szólt:

– Szóval tévedés? Nagyon kellemetlenül érint. Maga a hivatalfőnök telefonált? Különös, különös. Hogy magyarázzam meg a földmérő úrnak?

K. fölfigyelt. Szóval a kastély kinevezte földmérőnek. Ez egyfelől kedvezőtlen volt rá nézve, mert arra vallott, hogy a kastélyban mindent tudnak róla, fölmérték az erőviszonyokat, és mosolyogva fölvették a harcot. Másfelől viszont kedvező is volt, mert azt következtette belőle, hogy alábecsülték, és több szabadsága lesz, mint amennyit eleve remélhetett. Ha pedig azt hiszik, hogy földmérőségének ezzel a szellemi szempontból kétségkívül túlzott elismerésével tartósan megfélemlíthetik: nos, akkor tévednek, éppen csak beleborzongott egy kicsit, ennyi volt az egész.

K. leintette Schwarzer félénk közeledését; unszolták, telepedjék át a kocsmáros szobájába, de erre nem volt hajlandó, csak egy korty altató italt fogadott el a kocsmárostól, meg mosdótálat, szappant és törülközőt a kocsmárosnétól, s nem is kellett külön kérnie, hogy ürítsék ki az ivót, mert máris tódultak kifelé, félresunyt fejjel, nehogy másnap rájuk ismerjen. A lámpát eloltották, végre békességben volt. Mélyen aludt reggelig, csak egyszer-kétszer zavarta meg álmát könnyedén egy-egy surranó patkány.

A reggeli után, melyet, mint a vendéglős mondta, teljes ellátásával együtt a kastély fizet, K. nyomban a faluba akart menni. A vendéglős azonban, akivel, tekintettel tegnapi viselkedésére, mindeddig csupán néhány múlhatatlanul szükséges szót váltott, addig kuncsorgott körülötte, hogy végül is megesett rajta a szíve, és leültette pár percre maga mellé.

– Még nem ismerem a grófot – mondta K. – Azt mondják, a jó munkát jól megfizeti, igaz? Ha az ember ilyen messze elkóborol az asszonytól meg a családtól, legalább haza akar vinni valamit.

– Efelől ne legyen gondja az úrnak; semmi olyasféle panaszt nem hallani, hogy rossz volna a fizetség.

– Nem vagyok ijedős ember – jegyezte meg K. – Megmondom én a véleményemet akár egy grófnak is; de persze sokkal jobb, ha békén meglehetünk az urakkal.

A vendéglős, K.-val szemközt, az ablakpárkányon ült, kényelmesebben nem mert elhelyezkedni, s egész idő alatt K.-t bámulta szorongó, nagy barna szemével. Először odatolakodott hozzá, de most mintha a legszívesebben elszaladt volna. Attól félt, hogy kikérdezik a gróf felől? Vagy attól, hogy az „úr”, akinek K.-t tartotta, nem elég megbízható? K. úgy vélte, jobb lesz másra terelni a szót. Az órára pillantott, azt mondta:

– Nemsokára megjönnek a segédeim; el tudod itt helyezni őket?

– Nyilván, uram – hangzott a válasz. – De hát nem veled laknak a kastélyban?

Ilyen könnyen lemondott a vendégekről, s kivált K.-ról, akit mindenáron a kastélyba költöztetett volna?

– Az még nem biztos – mondta K. – Előbb tudnom kell, miféle munkáról van szó. Ha például itt lent kell dolgoznom, sokkal ésszerűbb, ha lakni is idelent lakom. Meg tartok attól is, hogy fönt a kastélyban nem lenne kedvemre való az élet. Szeretem, ha mindig szabad vagyok.

– Nem ismered a kastélyt – mondta halkan a kocsmáros.

– Persze nem szabad vaktában ítélni – mondta K. – Egyelőre csak annyit tudok a kastélyról, hogy értenek hozzá, milyen földmérőt válasszanak maguknak. De bizonyára vannak egyéb jó tulajdonságaik is.

Fölállt, hogy a nyugtalan, ajkát rágó kocsmáros megszabaduljon tőle. Ennek az embernek igazán nem volt könnyű megnyerni a bizalmát.

Elmenőben K.-nak föltűnt a falon egy sötét keretes, sötét arckép. Már fekhelyéről észrevette, de messze volt tőle, nem tudta jól kivenni, s azt hitte, a képet kivették a keretből, nem maradt ott, csak a hátsó papírlemez, azt látni. Most azonban kiderült, hogy valóban kép, egy körülbelül ötvenes férfi mellképe. Feje oly mélyen a mellére csuklott, hogy a szeme szinte alig látszott; mintha súlyos, nagy homloka, s erős, horgas orra húzta volna le a fejét. Körszakálla állán a fejtartás miatt benyomódott, lejjebb lazán folyt le. Bal keze erőteljesen túrt bele dús hajába, de fejét nem bírta följebb emelni.

– Ki ez? – kérdezte K. – A gróf?

A kép előtt állt, egy pillanatra sem fordult hátra, a kocsmáros felé.

– Nem – felelte a kocsmáros. – A várnagy.

– Igaz, ami igaz: szép várnagyuk van a kastélyban – mondta K. – Kár, hogy a fia úgy félresikerült.

– Nem – mondta a kocsmáros. Egy kicsit közelebb vonta magához K.-t, úgy súgta a fülébe: – Schwarzer tegnap túlzott; csak alvárnagy az apja, azok közt is az utolsók egyike.

K.-nak ebben a pillanatban olybá tűnt a kocsmáros, mint valami gyerek.

– Ó, a gazfickó! – mondta nevetve.

A kocsmáros azonban nem nevetett együtt vele, hanem azt mondta:

– De azért az ő apja is hatalmas ember.

– Menj már! – szólt K. – Neked mindenki hatalmas ember. Még én is, mi?

– Nem – felelte a kocsmáros félénken, de komolyan –, téged nem tartalak hatalmasnak.

– Látom, jó szemed van – mondta K. – Hatalmas ugyanis, magunk közt szólva, valóban nem vagyok. Ennek következtében valószínűleg éppúgy respektálom a hatalmasokat, akárcsak te, csakhogy én nem vagyok olyan őszinte, mint te, és nem mindig ismerem be.

Aztán megveregette a vendéglős arcát, vigasztalásul, meg hogy egy kis hajlandóságot keltsen benne maga iránt. Erre a vendéglős is elmosolyodott valamicskét. Puha, még szinte pihés arcával valóban fiatal legényke volt. Hogy jutott terebélyes, koros feleségéhez, aki szétálló könyökkel a kémlelőablak mögött a konyhában foglalatoskodott? K. nem akarta tovább faggatni, nehogy elűzze arcáról ezt a nagy nehezen előcsalt mosolyt. Csak intett neki, hogy nyisson ajtót, és kilépett a szép téli reggelbe.

A ragyogó levegőben most meglátta fönt a kastélyt, éles vonalait még jobban kirajzolta a hó, mely vékony rétegével minden részletét belepte. Odafönt egyébként mintha jóval kevesebb hó lett volna, mint lent a faluban, ahol K. éppoly nehezen bírt előbbre jutni, mint tegnap az országúton. Itt a kunyhók ablakáig ért a hó, s olyan vastagon ült az alacsony tetőkön, hogy szinte rárogytak az ablakokra, fönt a hegyen viszont minden szabadon és könnyedén emelkedett a magasba, legalábbis innét úgy látszott.

A kastély, ahogy a messzeségben megmutatkozott, nagyjában megfelelt K. várakozásának. Nem volt se ódon lovagvár, se pazar újsütetű palota, kiterjedt épülettömeg volt, néhány kétemeletes, és sok, egymásra zsúfolódó alacsony házzal, aki nem tudta, hogy kastély, azt hihette volna, valami városka. Tornyot K. csak egyet látott; hogy lakóházhoz vagy templomhoz tartozik-e, nem lehetett megállapítani. Varjak köröztek körülötte.

K. továbbment, szemét a kastélyra szögezte, egyébbel nem törődött. Ám ahogy közelebb ért, csalódást érzett: ez a kastély valójában mégiscsak nyomorúságos városka volt, falusi házakból összerakva, s azoknál legföljebb annyiban kiválóbb, hogy itt alighanem minden kőből épült, de a festés már rég lepattogzott a falakról, s úgy látszott, a kövek is málladoznak. K.-nak futólag eszébe jutott a szülővároskája: nem sokkal maradt el e mögött az állítólagos kastély mögött. Ha csak azért jött volna, hogy mindezt megszemlélje, kár lett volna a hosszú vándorlásért, s okosabban tette volna, ha inkább újra hajdani otthonát keresi föl, úgyis régen járt arra utoljára. És gondolatban összehasonlította a hazai templomtornyot ezzel a föntivel. Az határozottan, nyílegyenesen, fölfelé egyre keskenyedve szökkent magasba, széles, piros cseréptetővel: földi épület, kétségkívül – egyebet mit is építhetnénk –, de magasabb céllal, mint alatta a tömpe kis házak, és tisztább értelemmel, mint a zavaros köznapoké. Ez a torony itt fönt – egyedül ez látszott – mint kiderült, egy lakóház tornya, talán a főépületé, jellegtelen kerek alkotmány volt, sivárságát részben borostyán leplezte, apró ablakai most hunyorogva csillantak meg a napban – volt ebben valami, ami eszelősen hatott –, párkányos kiképzésű tetején a bizonytalan, szabálytalan, töredezett falcsipkék úgy rajzolódtak a kék égre, mintha riadt vagy hanyag gyermekkéz rótta volna oda őket. Mintha egy nyomott kedélyű lakó, aki a ház leghátsóbb szobájába zárkózva él, áttörte volna a tetőt, és fölébe emelkedett volna, hogy megmutatkozzék a világnak.

K. újra megállt, mintha így, álltában jobban meg tudná ítélni a dolgokat. De megzavarták. Éppen a falu temploma előtt állt meg, voltaképp csak kápolna volt, pajtaszerűen kibővítve, hogy a hívek elférjenek benne – mögötte volt az iskola. Túl egy körülkerített kerten, amely most puszta hómező volt, hosszú, alacsony épület rostokolt, különös módon egyszerre hatott ideiglenesnek is, meg ódonnak is. Épp akkor jöttek ki a gyerekek a tanítóval. Sűrű csapatban vették körül a tanítót, szemük rajta csüggött, s közben szüntelenül fecsegtek, gyors beszédükből K. egy szót sem értett. A tanító, egy kis termetű, szűk vállú, de azért korántsem nevetséges, hetyke fiatal férfi már messziről alaposan szemügyre vette K.-t, a gyerekeken kívül az egyetlen élőlényt, ameddig csak ellátott. Mint idegen, K. köszönt először, még egy ilyen parancsolgató kis embernek is.

– Jó napot, tanító úr – mondta.

A gyerekek egyszeriben elnémultak, s a hirtelen csönd, mely szavait megelőzte, nyilván tetszett a tanítónak.

– A kastélyt nézegeti? – kérdezte, nyájasabban, mint K. várta volna, de olyan hangon, mintha nem nagyon méltányolná, amit csinál.

– Igen – felelte K. – Idegen vagyok itt, csak tegnap este érkeztem.

– Nem tetszik a kastély? – kérdezte a tanító gyorsan.

– Hogyan? – kérdezte K. is, kissé meglepetten, majd enyhébb formában megismételte a kérdést: – Hogy tetszik-e a kastély? Miből gondolja, hogy nem tetszik?

– Idegeneknek sosem tetszik – felelte a tanító.

K., nehogy olyasmit mondjon, ami nem lenne helyénvaló, másra terelte a szót.

– Nyilván ismeri a grófot? – kérdezte.

– Nem – felelte a tanító, és el akart fordulni tőle, K. azonban nem tágított, és újra megkérdezte:

– Hogyan? Nem ismeri a grófot?

– Hogyan ismerhetném? – mondta a tanító halkan, majd hangosan hozzátette franciául: – Legyen tekintettel ezekre az ártatlan gyermekekre.

K. ebből úgy érezte, fölteheti a kérdést:

– Meglátogathatnám egyszer, tanító úr? Hosszabb ideig itt maradok, és máris meglehetősen elhagyatottnak érzem magam, sem a parasztokhoz nem tartozom, sem a kastélyba.

– A parasztok meg a kastély közt nincs nagy különbség – mondta a tanító.

– Lehet – mondta K. –, de ez az én helyzetemen mit sem változtat. Meglátogathatom egyszer?

– A Hattyú utcában lakom, a hentesnél.

Ezzel ugyan nem hívta meg, legföljebb csak a címét közölte, K. mégis azt mondta:

– Jó, majd fölkeresem.

A tanító biccentett, és elvonult az újra nagy zsivajgásba csapó gyerekhaddal, csakhamar eltűntek egy meredeken lejtő utcácskában.

K. zavart volt, bosszantotta a beszélgetés. Mióta útnak indult, most először érezte magát igazán fáradtnak. A hosszú út idáig, ahogy napokon át, lépésről lépésre, békésen vándorolt, eredetileg mintha egyáltalán nem vette volna igénybe, most azonban, természetesen éppen rosszkor, mégiscsak kiütköztek a mértéktelen megerőltetés következményei. Ellenállhatatlan kívánság ösztökélte, hogy új ismeretségeket szerezzen, de minden új ismeretség csak fokozta fáradtságát. Ha ebben a mostani állapotában összeszedi magát, és legalább a kastély bejáratáig elsétál, máris untig eleget tett.

Továbbindult hát, előre; csakhogy az út nagyon hosszúnak bizonyult. Az utca ugyanis, a falu főutcája, nem vitt föl a várhegyre, hanem csak a közelébe; ott aztán, mintegy szándékosan, elkanyarodott, s ha nem is távolodott el a kastélytól, közeledni sem közeledett hozzá. K. egyre azt várta, hogy az utca végül is nekifordul majd a kastélynak, és mert ezt várta, ment egyre tovább; nyilván fáradtsága miatt nem akart letérni az útról, de váltig csodálkozott rajta, milyen hosszú ez a falu, nincs soha vége, kifogyhatatlanul következnek egymás után az apró házak, a befagyott ablakszemek, és mindenütt hó, és sehol egy árva lélek – hanem aztán mégis elrugaszkodott ettől a lenyűgöző úttól, egy keskeny sikátorba vágott, itt még mélyebb volt a hó, úgy bele-belesüppedt a lába, hogy minden lépése keserves fáradságába került, kiütközött rajta a verejték, egyszer csak megállt, és nem bírta tovább.

Elhagyatott azért mégsem volt: parasztházikók álltak jobbról is, balról is. Hógolyót gyúrt, és megdobta vele az egyik ablakot. Nyomban kinyílt az ajtó – az első kinyíló ajtó, amióta a faluban vándorol –, s egy öreg paraszt állt ott, barna prémzekében, oldalt billent fejjel, barátságosan és gyöngécskén.

– Bemehetek egy kicsit magukhoz? – mondta K. – Nagyon elfáradtam.

Nem is hallotta, mit válaszolt az öreg, hálás szemmel látta, hogy egy deszkaszálat csúsztatnak elébe, azon egykettőre kikecmergett a hóból, és néhány lépés után máris bent volt a szobában.

Homályos, nagy szoba: a kintről jövő először semmit sem látott. K. nekitámolygott egy mosóteknőnek, egy női kéz húzta vissza. Az egyik sarokból gyereklárma hallatszott. Egy másikból gőz gomolygott, és a félhomályból sötétség lett. K. mintha felhőkben állt volna.

– Részeg – mondta valaki.

– Ki maga? – kiáltotta egy parancsoló hang, és ráförmedt az öregre: – Miért engedted be? Azt hiszed, mindenkit be lehet engedni, aki az utcán ődöng?

– A grófi földmérő vagyok – mondta K., és ezzel igyekezett igazolni magát a még mindig láthatatlan kérdező előtt.

– Ó, a földmérő! – mondta egy női hang, s utána teljes csönd következett.

– Ismernek? – kérdezte K.

– Hogyne – mondta még kurtán ugyanaz a hang.

Úgy látszott, éppenséggel nem ajánlólevél számára, hogy ismerik.

A gőz végre eloszlott egy kicsit, és K. lassacskán tájékozódni tudott. Mintha nagymosás lett volna. Az ajtó közelében fehérneműt mostak. A pára azonban a túlsó sarokból áradt, ahol egy dézsában, amekkorát K. még életében nem látott – akkora lehetett, mint két ágy egyben –, a füstölgő vízben két férfi fürdött. De még meglepőbb volt a jobb sarok, bár pontosan nem lehetett tudni, mi a meglepő benne. Egy nagy lyukon, a szoba hátsó falának egyetlen nyílásán, fakó holdvilág sütött be, bizonyára az udvarról, és selymes fényt adott egy nő ruhájának, aki mélyen bent a sarokban inkább ernyedten feküdt, mint ült egy magas támlás széken, csecsemővel a mellén. Körülötte néhány gyerek játszott, szemlátomást parasztgyerekek, ő azonban mintha nem is ide tartozott volna, érthetően, hiszen a fáradtság és a betegség a parasztokat is megfinomítja.

– Tessék leülni – mondta az egyik férfi, körszakálla volt, ráadásul harcsabajusza is, szuszogó száját állandóan nyitva tartotta alatta, és komikus látványt nyújtva, a sajtár széle fölött egy ládára mutatott, s közben telefröcskölte K. arcát meleg vízzel. A ládán már ott ült maga elé bámulva az öreg, aki K.-t beengedte. K. örült, hogy végre leülhet. Ettől fogva nem is törődtek vele többet. A mosóteknőnél a telt, szőke fiatalasszony halkan dúdolt munkája közben, a fürdőben a két férfi locskolódott és kapálózott, a gyerekek időnként a közelükbe óvakodtak, de hatalmas fröcsköléssel, K.-t sem kímélve elkergették őket. A támlás széken az asszony már-már élettelenül feküdt, még a mellén levő csecsemőre se pillantott rá, csak bámult, valahová föl a magasba.

K. hosszan elnézte ezt a változatlanul szép, szomorú képet, aztán elaludhatott, mert amikor egy harsány hangra fölriadt, feje ott pihent a mellette ülő öregember vállán. A két férfi befejezte a fürdést, s most a szőke asszony felügyelete mellett a gyerekek hancúroztak a dézsában; azok ketten meg ott álltak felöltözve K. előtt. Kiderült, hogy a nagyhangú szakállas a kevésbé jelentős köztük. A másik ugyanolyan magas volt, mint a körszakállas, de sokkal kisebb szakállal; csöndes, lassú észjárású, zömök testű, széles arcú ember volt, fejét előreszegte.

– Földmérő úr – mondta –, itt nem maradhat. Elnézést az udvariatlanságért.

– Nem is akartam itt maradni – mondta K. –, csak szerettem volna egy kicsit kipihenni magam. Megtörtént, és most megyek.

– Bizonyára csodálkozik, hogy oly kevéssé vagyunk vendégszeretők – mondta a férfi –, de nálunk nem divat a vendégbarátság, nekünk nem kell vendég.

Fölfrissülve kissé az alvástól, s egy kicsit fogékonyabb hallással, mint az előbb, K. örült a nyílt beszédnek. Szabadabban mozgott, botját hol ide, hol oda támasztotta, egyre közelebb került a támlás székben pihenő nőhöz, egyébként termetre is a legnagyobb volt a szobában.

– Igaz – mondta –, minek is nektek a vendég. De azért hébe-hóba mégiscsak szükség van egyre, mint például rám, a földmérőre.

– Azt én nem tudom – mondta a férfi lassan. – Ha hívták az urat, akkor bizonyára kell is, ez nyilván kivételes eset, mi, kisemberek azonban ragaszkodunk a szabályhoz, ezt nem is veheti zokon tőlünk.

– Nem, nem – mondta K. – Inkább hálával tartozom, maguknak és mindenkinek itt.

És mindnyájuk számára teljesen váratlanul egy ugrással megfordult, és ott állt a nő előtt. Az fáradt kék szemét K.-ra emelte, áttetsző selyem fejkendője egészen a homloka közepéig ért, mellén aludt a csecsemő.

– Ki vagy te? – kérdezte K.

– Egy lány a kastélyból – vetette oda a nő, és nem lehetett tudni, K.-nak szól-e a fitymálás vagy a saját válaszának.

Egyetlen pillanatig tartott az egész, K.-t máris közrefogta a két ember, és mintha másként semmiképp sem érthetnének szót, némán, de teljes erejükből az ajtó felé húzták. Közben az öreg nagyon örülhetett valaminek, mert tapsolt. Nevetett a mosónő is, a hirtelen eszeveszett lármát csapó gyerekek mellett.

K. csakhamar kint találta magát az utcán, a két férfi a küszöbről figyelte. Megint hullott a hó, de mintha mégis valamivel világosabb lett volna. A körszakállas türelmetlenül odakiáltott neki:

– Hová akar menni? Erre van az út a kastélyba, amarra a faluba.

K. nem felelt neki, de a másiktól, aki fölénye ellenére is barátságosabbnak látszott, megkérdezte:

– Ki maga? Kinek kell megköszönnöm, hogy itt lehettem?

– Lasemann tímármester vagyok – hangzott a válasz –, megköszönnie pedig senkinek nem kell semmit.

– Jól van – mondta K. – Talán még majd találkozunk.

– Nem hinném – mondta a férfi.

Ebben a pillanatban a nagyszakállú magasba emelte a kezét, és kiabálni kezdett.

– Jó napot, Artúr! Jó napot, Jeremiás!

K. megfordult: hát mégis akad járókelő az utcán ebben a faluban! Két fiatalember közeledett a kastély felől, mindkettő középtermetű volt, mindkettő karcsú, mindkettő feszes ruhában, arcban is nagyon hasonlítottak egymásra. Arcuk sötétbarna volt, mégis erősen elütött tőle különlegesen fekete, hegyes szakálluk. A nehéz úton is meglepően gyorsan haladtak, egy ütemre kapkodták karcsú lábukat.

– Hova, hova? – kiáltotta a nagyszakállas.

Csak kiabálva lehetett szót váltani velük, olyan gyorsan mentek, s egy pillanatra sem álltak meg.

– Dolgunk van! – kiáltották vissza nevetve.

– Hol?

– A kocsmában.

– Én is oda igyekszem! – kiabálta túl hirtelen mindnyájukat K. Nagyon szerette volna, ha azok ketten magukkal viszik, ismeretségüktől ugyan nem várt sokat, de nyilván jó, serkentő útitársak lettek volna. Meghallották a kiabálását, de épp csak biccentettek, és máris messze jártak.

K. még mindig a hóban állt, semmi kedve nem volt hozzá, hogy kihúzza belőle a lábát, aztán kicsikével odább megint belemélyessze, a tímármester meg a társa, beérve vele, hogy véglegesen kitették a szűrét, visszahúzódtak a keskenyre nyitott ajtón át a házba, bár közben még egyre szemmel tartották, és K. ott maradt egymaga, hóba burkoltan. „Alkalom egy kis kétségbeesésre – gondolta –, ha véletlenségből és nem szándékosan állnék itt.”

Ekkor kinyílt a bal kéz felé eső kunyhó parányi ablakocskája, csukottan mélykéknek látszott, talán a hó visszfénye miatt, s olyan aprócska volt, hogy most, ahogy kinyitották, annak, aki kinézett rajta, nem is lehetett látni az arcát, hanem csak a szeme látszott, egy öreg barna szempár.

– Ott áll – hallott K. egy reszketős női hangot.

– A földmérő – mondta egy férfihang.

Most a férfi lépett az ablakhoz, nem éppen barátságtalanul, de mégis inkább úgy, mintha legfőbb gondja volna, hogy a ház előtt minden rendben legyen az utcán, azt kérdezte:

– Kire vár?

– Egy szánra, hogy fölvegyen – mondta K.

– Erre nem jár szán – mondta a férfi –, itt nincs forgalom.

– Pedig ez az út visz a kastélyba – jegyezte meg K.

– Hiába – mondta a férfi majdnem kérlelhetetlenül –, itt még sincs forgalom.

Mindketten hallgattak. Ám a férfi forgathatott valamit a fejében, mert az ablakot, melyen át pára füstölt, még mindig nyitva tartotta.

– Komisz egy út – mondta K., hogy segítsen neki.

De az csak ennyit mondott:

– Az.

Ám némi szünet után hozzátette:

– Ha akarja, elviszem a szánomon.

– Azt bizony jól tenné – mondta K. örvendezve. – Mennyit kér érte?

– Semmit – felelte az ember.

K. elcsodálkozott.

– Hát maga a földmérő – magyarázta az ember –, és a kastélyhoz tartozik. Hová akar menni?

– A kastélyba – vágta rá K.

– Akkor nem megyek – mondta tüstént az ember.

– De a kastélyhoz tartozom – mondta K., az ember szavait ismételve.

– Akkor se – mondta az elutasítólag.

– Hát vigyen a vendéglőhöz – mondta K.

– Jó – mondta az ember. – Mindjárt jövök a szánnal.

Mindez egyáltalán nem barátságosan hatott, hanem inkább úgy, mint valami önző, szorongó, majdnem pedáns igyekezet, hogy K.-t eltüntesse onnét a ház elől.

Kinyílt az udvar kapuja, kis, könnyű tehernek való, egészen lapos szán siklott elő, semmiféle ülés nem volt rajta, hitvány lovacska húzta, s az ember ott botladozott utána, görnyedten, rozzantan; sovány, piros, felemás arca még kisebbnek látszott a szorosan fejére tekert gyapjúsáltól. Szemlátomást beteg volt, és csak azért jött elő, hogy K.-nak kiadhassa az útját. K. mondott is valami ilyesmit, de az ember csak legyintett rá. K. mindössze annyit tudott meg tőle, hogy fuvaros, Gerstäckernek hívják, s azért jön ezzel a kényelmetlen szánnal, mert éppen ez állt elöl, és sok időbe telt volna, ha egy másikat akar előhúzni.

– Tessék fölülni – mondta, és ostorával a szán végére mutatott.

– Majd maga mellé ülök – mondta K.

– Én gyalog megyek – mondta Gerstäcker.

– De miért? – kérdezte K.

– Gyalog megyek – ismételte Gerstäcker, és olyan köhögési roham kezdte rázni, hogy lábát meg kellett vetnie a hóban, és bele kellett kapaszkodnia a szán szélébe. K. nem erősködött tovább, fölült a szán végébe, a köhögés lassan abbamaradt, és elindultak.

Fönt a kastély, melyet K. szeretett volna még aznap elérni, csodálatosan sötét volt már, és ismét eltávolodott. De mintha az ideiglenes búcsúzásra még valami jelet akarnának adni neki, harang kondult odafönt, hangja vidáman szárnyalt, s egy pillanatra legalább megremegtette a szívet, mintha annak teljesülése, ami után bizonytalanul sóvárog, fenyegetné is; mert fájdalmas csengése is volt a harangszónak. De ez a nagy harang csakhamar elhallgatott, s egy gyönge, cingár hangú harangocska szólalt meg helyette, talán még odafönt, talán már lent a faluban. Ez a csilingelés természetesen már jobban illett a lassú utazáshoz és a siralmas, de engesztelhetetlen fuvaroshoz.

– Te! – kiáltott rá hirtelen K., a templom közelében jártak, a fogadóig nem nagy út volt hátra, K. már megkockáztathatott egyet-mást. – Csodálom, hogy saját felelősségedre furikázni mersz engem! Szabad ezt neked?

Gerstäcker ügyet se vetett rá, békésen baktatott tovább a lovacskája mellett.

– Hé! – kiáltotta K., összegyúrt valamicske havat a szánról, és fülön találta vele Gerstäckert. A fuvaros erre megállt, megfordult; de K., ahogy most közvetlen közelből látta, mert a szán még tovább siklott egy kicsit, ahogy látta ezt a meggörnyedt, szinte elgyötört alakot, a fáradt, sovány, piros arcot, felemásan, mert egyik fele sima volt, a másik beesett, meg a nyitott, hőke szájat, melyben csak néhány magányos fog fityegett, most már részvétből kellett megismételnie, amit az előbb gonoszkodásból kérdezett: hogy nem büntetik-e meg Gerstäckert, amiért őt fuvarozza.

– Mit akarsz? – kérdezte Gerstäcker értetlenül, de nem várt bővebb magyarázatot, rászólt a lovára, és mentek tovább.