Szél Dávid

Apapara

Frissített
nyafogások és büszkeségek

– részlet –

Copyright © Szél Dávid, 2021, 2026
Illustration © Köblös Zsuzsanna, 2026

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026

ISBN 978-963-565-859‑6

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó az átdolgozott kiadáshoz

Szóval!

Álomfejtés

Hol a gyerek helye?

Táplálkozástan

Önazonosság

Készen állsz a gyerekre?‍⁷

Mindentudás egyeteme

Casting

Vásárolok, tehát vagyok

Tesztvásárlás

SGT. parent’s lonely Hearts club band‍⁰¹

Privát szféra

Reframing

Jelenetek első bölcsődei karácsonyunkból

A helyettünk cselekvő hormonok

Toleranciára nevelés

A kötődésről

A kötődő nevelésről

Spock kapitány és pikler hadnagy

Hogyan szeresd a gyerekedet?

Önértékelés

Korai addikciók

…És beszéld el fiadnak…

Terrible two

A mese bűvölete és a bontakozó apai lélek

Winni-the-cott

Outsourcing

Nem(i) egyenlőség

Nem! – avagy játék a szavakkal

Az önző gén

Ki itt lelépsz, hagyj fel minden reménnyel

Kakapisafika

Hurrá, nyaralunk – avagy kiskáté nyaraláshoz

A dal a miénk!

Az elég rossz szülő

Gyereknevelési dos and don’ts

Grandfather figure

Unalommenedzsment

Cincognak az egerek

For today i am a man

Dac- vs. kompetencia-korszak, avagy a végletekig feszített átkeretezés

Anamnézis

Amatőr játszótérbúvár

Egyke‑e vagy?!

Nem nyomja gyom az agyát!‍¹⁸

Boldog karácsonyt!

Nemzetkarakterológia

Ah, tán nátha?

Dunsztod sincs!

Nem szól ránk a házmester!

Veszélyeztetés

Önállóságra nevelés

Rogers‑e vagy?!

Születésnapodra

Rajongótábor

St. anger‍²²

Óda az anyákhoz, avagy boldog apák napját!

Menni kéne?

Mufasa és a csillagok

Apakép

A törvény nevében

Tempo giusto!

Beszoktatás

Szobatisztaság

Lezárás helyett

Tényleges lezárás

Jegyzetek

Név‑ és tárgymutató

Apunak

Előszó az átdolgozott kiadáshoz

2010‑ben kezdtem el blogot írni, amikor a feleségem terhes lett a fiunkkal. Kispapanapló volt, az első ultrahang-vizsgálatkor a fiam 2 mm‑es volt, a blogot a szülést követően lezártam. De aztán másfél évvel később, 2012 őszén megint írni kezdtem, akkor már Apapara címen. Ebből lett 2015‑ben az első könyv. Vekerdy Tamás ajánlót írt hozzá, Veiszer Alinda interjút csinált velem, megismerkedtem írókkal, el sem hittem, hogy mindez megtörténik. De megtörtént. Olyannyira, hogy elég hamar, néhány hónap alatt el is fogyott a könyvből az első adag, ugyanabban az évben megjelent hát újra.

Az utánnyomás is elfogyott, és egy darabig nem lehetett a könyvet kapni. Így aztán 2017‑ben jött a második utánnyomás. Abba már került tartalomjegyzék is. Aztán jött 2021, átigazoltam a HVG-hez, az új kiadás már náluk jelent meg. A struktúra ugyanaz volt: viszonylag rövid fejezetek, nagyjából ugyanazok, mint az eddigiekben, de mindegyiket átdolgoztam. Néhány dolgot hozzáírtam, néhány dolgot elvettem, néhány dolgot aktualizáltam. Ez a kiadás egy teljesen új dizájnt is kapott.

Vekerdy mellé Orvos-Tóth Noémi is írt ajánlót, az a kiadás kapott egy Spotify-playlistet is. Ha rákerestek az „Apapara” szóra, megtaláljátok azoknak a daloknak a listáját, amiket a könyvben említek, és van itt már jelmagyarázat is, hogy tudja az olvasó, hogy melyik fejezetben nagyjából milyen tartalmakra számíthat.

Íme:

minden, ami személyes

minden, ami pszichológia

minden, ami alvás

minden, ami nevelés, szemlélet

minden, ami evés, szoptatás

minden, ami evés, hozzátáplálás

minden, ami függőséget okoz

minden, ami zene

minden, ami veszélyes, félelmetes, ijesztő

minden, ami a gyász

minden, ami nyaralás

minden, ami átmeneti tárgy

minden, ami nemzetközi összehasonlítás

minden, ami intézményesítés

minden, ami felkészülés

Most pedig már 2026 van, a 2021‑es kiadás is kétszer elfogyott, megint eltelt öt év, megint kicsit aktualizálni kellett a szövegeket, mert megint nagyot változott a világ és én is. Megint új külsőt kapott a könyv, ezúttal teljesen, már‑már radikálisan más lett a megjelenés, nem hittem volna, hogy ennyire meg tud újulni egy külső, de igen. Remélem, nektek legalább annyira tetszik majd a borító, mint nekem, még akkor is, ha tizenegy év után el kellett búcsúznom a tapíroktól.

Ez az Apapara tehát egy másik Apapara, de mégsem teljesen más.

Mindez egyébként eléggé mindegy, ugyanis aligha fogja ezt a kiadást bárki is soronként, a régebbi változatokkal összevetve olvasni.

Szóval kedves Első olvasó!

Maradjunk abban, hogy ennek a könyvnek az eredetijét tizenegy évvel ezelőtt írtam, de amit itt olvasni fogsz, aktuális lesz most is. A kutatások, árak, tények, érzések és élmények, minden, amit itt leírtam, érvényes.

Szóval ahogy az előző előszóban gondoltam, most is azt gondolom, hogy ez az egész olyan, mint egy újragondolt rakott krumpli. Érzed, hogy ugyanaz, de érzed azt is, hogy nagyon más. Pedig krumpli, kolbász, virsli, tojás, tejföl, sajt van mindkettőben. Nemrég egyébként főztem rakott krumplit, nem sokkal később pedig ettem egy étteremben. Előbbit hagyományosan sütőben, egyben csináltam (nem is tudnám máshogy), utóbbi viszont úgy készült, hogy minden hozzávalót külön-külön, egymás mellé szervíroztak, a tejföl pedig hab formájában érkezett. Mégis, összességében mindkét esetben rakottkrumpli-élményem volt.

Abban bízom hát, hogy neked, aki ezt a könyvet fogod olvasni, ugyanúgy Apapara-élményed lesz, mint bárkinek, aki a korábbi kiadásokat olvasta.

Élvezd tehát az új borítót, az új dizájnt, a régi‑új Apaparát!

Szóval!

Nem tudom, hogyan kell szülőnek lenni. Nem is tudhatom, hiszen éppen annyiféleképpen lehet, ahányan vagyunk. Még abban sem vagyok biztos, hogy én milyen szülő vagyok. Sejtem, persze, meg szeretnék is valamilyen lenni, de nem mindig megy. Próbálkozom, de a metaszintet felülírja a helyzet, a kedvem, az éberségem, a hőmérséklet, az illatok, a zene, ami éppen szól, a film, amelynek még a hatása alatt vagyok.

És az hagyján, hogy nem tudom, mi a tuti, de még ideges is leszek, amikor valaki meg akarja azt mondani nekem. Még a tanító szándékú ötletek is fárasztanak. Nem szeretem, ha nevelnek, sem a „bezzeg”-sztorikat, a műáhítatot és a gyereknevelést átitató rózsaszín ködöt. Mert a gyereknevelés minden, csak nem rózsaszín köd – már ha egyáltalán van értelme bármiféle tudatos, explicit és következetes dologról beszélni, mint amit a „nevelés” szó feltételez. Hívjuk inkább szülőségnek. Szóval a szülőség nem rózsaszín köd. Vagy legalábbis messze nem csak rózsaszín és messze nem csak köd. A szülőség mindenféle színű, szagú, állagú és halmazállapotú valami. Puha plüss, híg fos, kemény gránit, langyos beton, perzselő jég.

Ráadásul ami nekem puha, az másnak kemény, ami nekem kemény, az másnak puha, szóval tényleg az a legjobb, ha megtanulunk egymásban és magunkban bízni, a legjobb, ha mindenki hagyja, hogy a jobbnál jobb ötleteket mindenki magának találja, termelje és próbálja ki.

Ezt a könyvet tehát semmiképp sem azzal a szándékkal írtam, hogy más torkán lenyomjam az életünket, sokkal inkább azzal, hogy mindenkinek segítsek megtalálni a saját hangját.

Ettől függetlenül persze a hibáink, tévedéseink, tanácstalanságaink, szerethető és kevésbé szerethető működésmódjaink tömkelege között itt is lesz bőven didaxis, bezzeg-sztori, mű‑ és valódi áhítat, rózsaszín köd, de csak azért, mert ilyen az életünk, ilyennek látom én apa‑ és olykor pszichológusszemmel.

Ez nem egy önéletrajzi könyv. Nem minden pont úgy történt, mint ahogy itt le van írva. Hanem inkább nagyjából úgy. Vagy csak nyomokban úgy. Néhol kicsit kiszíneztem, máshol tompítottam, néhány dolgot kitaláltam, néhány dolgot a felismerhetetlenségig el‑ és átmaszkíroztam. Mert hát az ember egy ilyen könyvnél azért nem ír le mindent. Azt is írhatnám, hogy a valósággal való mindenféle egyezés a véletlen műve – de persze ez azért túlzás lenne.

Amikor 2012 októberében elkezdtem írni az Apapara blogot, a fiam nagyjából másfél éves volt, amikor pedig körvonalazódott, hogy a blogból könyv lesz, a fiam már elmúlt három és fél.

A blog vezetése során nem volt előre kitalált tematikám, mint ahogy azt sem tudhattam előre, hogy meddig fogom csinálni. Mindig arról írtam, ami éppen történt velünk, ami éppen hatással volt rám, legyen szó könyvről (szakmai, szép‑ és gyerekirodalomról), színházról, filmről, zenéről, társadalmi igazságtalanságról, konfliktusokról, apává válásról, fejlődésről, változásról. Eredetileg heti egy bejegyzést terveztem írni, de persze ez csak a legritkább esetben jött össze: a százvalahány hét alatt hetvenvalahány bejegyzést írtam, ebből végül ebbe a verzióba 65 fejezet került, amihez még írtam két új fejezetet. A blog írása során egyvalamit találtam ki előre, és ehhez ragaszkodtam is: nem fogom elárulni a nevünket. Ha néhányan tudták is, hogy én vagyok a szerző, a blog végig anonim maradt.

Ez egy kicsit megváltozott: az én nevem e könyvvel ugyanis nyilvánossá vált. Most pedig tovább csökkentem az anonimitást, mert még köszönetet is mondok Eszternek, az anyunak és az apunak, Péternek, Marinak, Zsófinak, Daninak, Krisztának, Julinak, Iminek, Dórinak és Dórának, a bboomnak, Tamásnak. És köszönöm azoknak is, akik a könyv negyedik és ötödik, átdolgozott kiadásait lehetővé tették: Esztinek, Árpinak, Dórának, Zsófinak, Noéminek, Tibornak és Barbarának, az új borító és dizájn megalkotójának, Zsuzsinak, no meg minden Apapara-olvasónak, aki akarva-akaratlanul hozzájárult a könyv megjelenéséhez. És persze köszönöm a fiamnak. Akinek, nagyon remélem, nem élek vissza a jogaival, bizalmával.

Álomfejtés

Szerintem, aki azt hiszi, tudja, hogyan kell elaltatni egy gyereket, az vagy blöfföl, vagy naiv. Az egész sokkal kevésbé a szülői stratégiákon, mint a szerencsén múlik, amiből valakinek több, valakinek kevesebb jut. Gondolhatnánk, hogy leginkább azon múlik az altatás, hogy a gyerek álmos‑e, de még ezt a sejtést sem sikerült teljes mértékben bebizonyítani. Tudja ezt mindenki, akinek a gyereke hullafáradtan sem alszik el, és tudja ezt mindenki, akinek a gyereke teljesen meglepő időpontokban és/vagy helyzetekben viszont elalszik. Arról nem is beszélve, hogy bármelyik gyerek képes radikális változásokra, mely radikális változások radikális rugalmasságot is követelnek.

Rá kellett tehát jönnünk, hogy fogalmunk sincs, mitől alszik el egy gyerek. A végigaludt éjszakától az óránkénti ébredésig mindenre volt már példa az elmúlt másfél évben, függetlenül attól, hogy milyen altatási heurisztikát alkalmaztunk. Hosszú ringatás kendőben, kézben, vállon, ágyban, óvatos lóbálás a mózeskosárban, éneklés (tehetetlenségemben egy idő után már a Parasztkantáta alsó szólamát is bevettem a repertoárba), éjjeli játék, hajnali olvasás, sírok, fojtott hangon káromkodom, nyakamon kidagadnak az erek, fogam az alsó ajkamba mélyed, arcizmaim görcsben, hát így tényleg nem lehet altatni.

Nem kell és nem is lehet tökéletes szülőnek lenni, írja Bruno Bettelheim Az elég jó szülő‍¹ című könyvében. Szabad hibázni, és bőven jó, ha az ember megpróbál elég jó lenni. De mi még ettől is bőven messze érezzük magunkat, miután szűk tizennyolc hónap alatt nem sikerült rájönnünk, mitől alszik egy gyerek, amikor például én bármikor és bárhol képes lennék elaludni. Ülve, állva, buszon, sőt akár gépelés közben is. Néha úgy érzem magam, mint a legnagyobb partiarc, aki hajnali négykor még átmegy a Piafba egy jó kis afterre, máskor meg úgy, mint Arthur Koestler regényének, a Sötétség délbennek‍² a főhőse, Rubasov, akit kihallgatótisztje a leglehetetlenebb időpontokban ébreszt fel a börtönben, hogy bevallja végre azt, amit tett, vagy inkább, amit nem tett.

Közben meg nem értem, hiszen esténként mindig mindent ugyanúgy csinálunk. A lefekvés előtti rutinhoz már‑már kényszeresen ragaszkodva vacsorázunk, aztán egy kis játék, fürdetés, átöltözés, mese, hálózsákba be, villanyleó, ringatás, kijövünk, pár perces magány, aztán visszamegyünk, hogy álomba ringassuk. Fél kilenckor már alszik is. Minden éjszaka tökéletesen indul. Aztán viszont azt se tudjuk, hol vagyunk, hány óra van, amikor először felébred. Ha azt hiszem, tök sokat aludt, kiderül, hogy még egy óra sincs, máskor meg majdnem átaludta az éjszakát. Visszaaltatni néha két perc, néha másfél–két óra; olykor négy–öt órára is képes visszaaludni, de volt már olyan is, hogy a komoly küzdelem eredménye egy erős hatperces alvás lett. Visszaosontam a szobánkba, betakaróztam, átmelegítettem magam alatt a kihűlt lepedőt, helyreállítottam a szinuszritmusom, majd felkeltem újrakezdeni.

A tanult tehetetlenséget rólunk lehetne mintázni: egyszer felkelünk vele játszani, máskor folyamatosan, felváltva altatunk, megint máskor pedig, teljes kétségbeesésünkben, még az alvástréninget is kipróbáljuk, de persze húsz percig is alig bírjuk. Pedig – megbízható szakemberek ajánlásával a hátlapjukon – remek kézikönyvek segítenek bennünket. A stratégia a legegyszerűbb. Tedd le a gyereked az ágyba, köszönj el, majd gyere ki. Ha sír, öt perc után menj vissza, vedd ki az ágyból, tedd vissza, köszönj el, gyere ki. Ha még mindig sír, amire azért van esély, ne öt, hanem tíz perc után menj vissza. Aztán ha továbbra sem alszik el a gyerek, akkor növeld a terhelést tizenöt, húsz, huszonöt, harminc, harmincöt percre. És így tovább, egészen addig, amíg el nem alszik. Hogy ezt hány percig, hány éves korig érdemes próbálgatni, arról nem írnak ezek a könyvek, mint ahogy azt az evidenciát is kiválóan a szőnyeg alá söprik, hogy minél több időt sír egy gyerek, annál nehezebb megnyugtatni, arról a horrorról pedig, amit a gyerek ezalatt feltehetően, a szülő pedig garantáltan átél, pláne hallgat a tudomány. Szóval szülő és gyerek legyen a talpán, aki ezt végig tudja csinálni, de kísérletező kedvűek kipróbálhatják. Elővigyázatosságból javaslom az ajtók hangszigetelését, az ágyak padlóhoz szögelését, és érdemes valamilyen tudatmódosítót is beszerezni a gyötrő bűntudat kezelésére.

Amikor aztán felvesszük, vizet kér, majd pillanatok alatt megnyugszik (minket meg nyilván mardos a bűntudat), visszaejti fejét a vállunkra, majd ritmikus, alvásra utaló szuszogásba kezd, de közben nem tudhatjuk, hogy valóban alszik‑e. Letesszük. Néha simán ki tudunk jönni a szobájából, ilyenkor még arra se ébred fel, amikor a vaksötétben a konyhában véletlenül felrúgok egy széket. Olykor viszont az is hiába, ha milliméterenként emeljük fel a kezünket a hátáról, óvatosan csökkentve a nyomást. Mert aztán hol az első parkettareccsenésre ébred fel, hol arra a minimális légmozgásra, amit az ajtó hangtalan csukódása eredményez. Akárhogy alakul is, másnap küzdünk az ébren maradásért (én meg a lüktető fájdalommal a lábujjaimban), ellentétben a gyerekünkkel, aki tökéletesen jól van akár nettó hat óra alvás után is. A legkiábrándítóbb, ha akkor ébred először, amikor mi még le sem feküdtünk, de azért ez szerencsére elég ritkán fordul elő.

Egyszer elkeseredettségemben még A suttogó mindent megold‍³ című könyvet is megvettem, de hát sajnos nem hiszek az olyan, túlontúl leegyszerűsítő technikákban, mint amilyen a 4É napirend (Étkezés, Ébrenlét, Édes álom, Én) vagy a „mindig működő” susog-ütöget módszer: fektesd a hasára, ütemesen ütögesd a hátát, mondd, hogy sssst, sssst, sssst, és akkor tuti elalszik. Aha, csak éppen nem marad a hasán, a sírástól meg még én sem hallom a saját sssstegésem. A másik probléma, hogy elég hamar ideges leszek az olyan könyvektől, amelyekből az író félrebiccentett fejjel, a babanyelvet lefordítva próbál kiszólni az idióta olvasóhoz: Hé, Anya és Apa, annak idején ti akartátok így. Most azért sírok, mert azt se tudom, mi a kiságy, azt meg végképp nem, hogyan aludjak most két meleg test közelsége nélkül.

Az egyetlen reménysugár a rosszul alvó, de optimális melatonin‑ és kortizolszintű (az egyik az alvásért felelős hormon, a másik pedig a stresszhormon) gyerekek szüleinek, hogy az első egy‑két évben minden és folyamatosan változik. Így aztán ezek a gyerekek tényleg bármire képesek, még arra az abszurditásra is, hogy egyszer csak, váratlanul átaludjanak egy éjszakát, bár igaz, arra is, hogy a szülőknek biztosított többhétnyi paradicsomi állapotnak egyik pillanatról a másikra véget vessenek.

A Suttogó-módszert magasztalók számára a sírni hagyás – függetlenül attól, hogy mennyi időről van szó – egyenlő az emberkínzással, mert az elalvás nehéz és félelmetes egy gyerek számára, a sírás pedig hormonális, szocializációs szinten és a kötődési normákat tekintve is maradandó károkat okoz. Borzalmas lenne, ha ez valóban így lenne, hiszen sem a sírást, sem azt nem lehet megúszni, hogy időnként magára hagyjuk a gyereket. Nem a prérin, farkasok között. Hanem mondjuk a kiságyában addig, amíg kimegyünk a vécére. Vagy lezuhanyozunk. Nyilván mindenki a legjobbat szeretné a gyerekének, de egy szerető, értőn odafigyelő és biztonságot nyújtó család életébe belefér az időnkénti sírás, sőt rövid ideig akár a sírni hagyás is. A gyerekek ugyanis, még az egész kicsik is, minden látszat ellenére nemcsak elszigetelt eseményekre reagálnak, hanem észreveszik a kontextust. Abban pedig benne van a szülők ölelő visszatérése is…

Jegyzetek

Az e-könyvben a jegyzetekben és forrásokban hivatkozott URL‑ek linkeit rövidítettük és élesítettük. A törött hivatkozásokat jelöltük ([inaktív]). Utolsó ellenőrzés dátuma: 2026.09.02.

Végjegyzet

1 Bettelheim, Bruno: Az elég jó szülő – Könyv a gyermeknevelésről (A Good Enough Parent: A Book on Child-Rearing). Ford.: Rakovszky Zsuzsa. Budapest, Gondolat, 1994.

2 Koestler, Arthur: Sötétség délben (Darkness at Noon). Ford.: Bart István. Budapest, Európa, 1998.

3 Hogg, Tracy – Blau, Melinda: A suttogó mindent megold – Alvásról, evésről, viselkedésről, a hisztiről meg a félelmekről (The Baby Whisperer Solves all your Problems: Sleeping, Feeding, and Behavior – Beyond the Basics from Infancy Through Toddlerhood). Ford.: Szabó Olimpia. Budapest, Európa, 2008.

Szél Dávid további könyvei a hvg könyvek kiadó gondozásában

Tabuk és dilemmák a gyereknevelésben

»print«

»e-book«

Tabuk és dilemmák a kamaszok nevelésében

»print«

»e-book«

Útközben

»print«

»e-book«

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Szerkesztő Záhonyi Éva Barbara
Borítóterv és belső illusztrációk Köblös Zsuzsanna

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL OFL