Bekezdések
életemről

Beszélgetések
Ancsel Évával

– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

Szerkesztette és a jegyzeteket írta
GIMES KATALIN

© Ancsel Éva, Balassa Péter, Gartner Éva, Gerelyes Endréné, H. Varró Rózsa, Munkácsy Gyula, Poszler György, Solymosi Zsuzsa örökösei; Boros Gábor, Deme Tamás, Kapás István, Murányi Gábor, Tóth Gabriella, 2024

Előszó – 1996, 2024

Ancsel Évában a nyolcvanas évek végén fogalmazódott meg a kívánság, hogy magnóra mondja nekem – a lányának – az életét. Ezeket a beszélgetéseket 1989-ben és 1990-ben folytattuk, meglehetősen rendszertelenül, ahogy időnk és kedvünk engedte. Mindennek céljáról – mintegy tabuként – sosem beszéltünk. Édesanyám 1987-ben súlyos szívinfarktuson esett át, s bár az ezt követő hat évet intenzív munkával töltötte, mindketten tudtuk, hogy nem tekinthető egészségesnek. Én, érthető okokból, sose sürgettem, ő sajnos – bár ma már tudom, hogy kedvvel csinálta – szintén nem erőltette, hogy befejezzük – mindig tekintetbe vette, hogy élem a saját életem. Ezért maradtak ezek a beszélgetések töredékesek és befejezetlenek, de élete első, csaknem harminc évét – kb. az ötvenes évek közepéig – többé-kevésbé részletesen feltárják. Azonban már az 1956-os forradalom időszaka (ez a ma sokakat érdeklő téma) kimaradt. (Erről elhangozhatott volna, hogy édesanyám egy darabig részt vett ugyan az október 23-i tüntetésen, de rövidesen otthagyta – mert értem kellett jönnie a bölcsődébe. Akkori „tevékenységének” legjellemzőbb momentuma, hogy mint VI. kerületi tanácstag – aki ebbéli minőségében számtalan családnak harcolt ki lakást addigi penészes szuterénje helyett – kinyittatta az utcánkban lévő kis közértet, és megszervezte az alapvető élelmiszerek fegyelmezett szétosztását.)

1993-ban bekövetkezett halála után érthető okokból másfél évig még a kazettákat sem tudtam meghallgatni. A kiadás előkészítésétől sokáig visszatartott az ő közismerten diszkrét lénye is, ugyanis – amint a könyv végén közölt rádióinterjúkból is kiderül – saját személyéről és magánéletéről a nyilvánosság előtt sosem beszélt. Olyannyira nem, hogy sokan nem is tudták: családja is van.

Lassan érlelődött meg bennem, hogy édesanyám nyilvánvalóan halála utáni közlésre, a nyilvánosságnak szánta ezeket a beszélgetéseket. Ezt az is bizonyítja, hogy az édesapámról szóló részt egy alkalommal egyedül, otthoni magányában mondta magnóra – ennyire fontosnak ítélte, hogy ez a sors megőrződjön az utókor számára. Ezért monológszerű ez a vallomás – ugyanakkor nekem és hozzám szól, akár a többi beszélgetésben. Ezért nevezi a férjét, apámat a családi szóhasználat szerint mindvégig apunak, bár otthon mindig Imrének szólította.

Volt egy évtizeddel korábbi előzményük is ezeknek a beszélgetéseknek. 1979-ben Solymosi Zsuzsa szociológus készített mélyinterjút édesanyámmal egy első generációs értelmiségieket kutató vizsgálat keretében, amely aztán sosem került nyilvánosságra. Édesanyám ekkor – két évvel apám halála és nem sokkal egy súlyos műtét után – meglehetősen depressziós volt. Itt, ha vázlatosan is, de beszélt az 1956 és 1979 közötti évekről is. A szociológussal és a velem készített beszélgetések között természetesen sok az átfedés, az ismétlődés. Ezt néhol kiszűrtem, de többnyire meghagytam, ezzel is érzékeltetve, melyek életének számára leghangsúlyosabb pontjai. Minimális volt, amit valamilyen személyes okból végül is kihagytam, mivel munka közben állandóan azt éreztem, hogy kincs minden elhangzott szó. Ebből adódóan sokszor megmaradtak az élőbeszéd, no meg a késő esti fáradtság okozta sutaságok, fésületlenségek is.

Mindenkinek megtartottam az eredeti nevét: vagy azért, mert olyan közéleti személyiségekről van szó, akiknek – úgy gondolom – minden pozitív, de negatív megnyilvánulásukat is vállalniuk kell, vagy azért, mert több mint fél évszázados eseményekről esik szó. Ha olykor magánéleti intimitások is szóba kerültek, ezek szereplői – számomra legalábbis – olyannyira pozitívak, hogy reményem szerint közülük senkit nem bánt múltjuk egy-egy pontjának nyilvánosságra kerülése. Akiről édesanyám úgy beszélt, hogy nem nevezte (teljes) nevén, arról egy-két kivételtől eltekintve (hacsak valamiért nem éreztem nagyon indokoltnak) lábjegyzetben én se „rántottam le a leplet”. Úgy gondolom, hogy a mélyinterjú és a memoár kényes műfajánál ez a probléma szinte kikerülhetetlen, és mindenki számára teljesen megnyugtatóan nem oldható meg. (Némely esetben persze pusztán azért nem készült magyarázó lábjegyzet, mert a szóban forgó személynek sehol nem tudtam nyomára bukkanni.)

A könyv második részébe az utolsó évtizedben, 1982 és 1992 között zömmel a sajtóban – napilapban, folyóiratokban – megjelent tematikus beszélgetések, riportok közül válogattam, valamint három rádióműsor szövegét illesztettem ide időrendben. Az 1988-ban elhangzott, Helyettem írták című rádiósorozat epizódjában édesanyám egyik kedvenc témájáról, irodalmi élményeiről beszélhet szabadon: a művészet sajátosan objektív-szubjektív szűrőjén keresztül valamelyes fény derül belső életére, és talán megsejthető belőle, milyenek lehettek éveken át tartott, csütörtök esti speciális kollégiumának legendás műelemző órái az egyetemen. A második rádióbeszélgetés a Valahol, valaki sorozat részeként hangzott el 1992 nyarán, nem egészen egy évvel halála előtt. Ebből a – szándéka szerint személyes sorsokat faggató – műsorból is kiderül, mennyire tartózkodó volt édesanyám a nyilvánosság előtt, ugyanakkor éppen erről is elmondja benne a véleményét. Végül a harmadik műsor, a Csendes éj, mely 1992 karácsonyának éjjelén hangzott el, s melyben Balassa Péter volt a beszélgetőtársa, az utolsó rádiófelvétele, a halála előtti utolsó nyilvános megszólalása volt. (Nem az utolsó magnófelvétele, mert 1993 február–márciusában, már a kórházban magnóra mondta utolsó bekezdéseit, melyekből könyv is született.‍1) Úgy gondolom, hogy ez a három, már elhangzott interjú jól kiegészíti a személyes és csak az utókornak szánt beszélgetéseket, melyek most kerülnek első ízben nyilvánosságra. A kötetbe válogatott, az írott sajtóban és egy alkalommal, utóbb könyvben megjelent beszélgetések anyámat különösen érdeklő témák köré rendeződnek: az általa alkotott fogalom, az egy-ügyűség mibenléte, etikai problémák, gondolatai a közönyről, a média feladatairól és felelősségéről; pszichológia, freudizmus, marxizmus és megint csak irodalom, valamint a nevelés, oktatás ma is igen aktuális témája mentén kitapinthatók gondolkodásának fontos csomópontjai, és a személyiségére is más oldalakról vetül fény.

Sajnos az írott-nyomtatott szövegből elvész az élőbeszéd számos finomsága, hangsúlya, hanglejtése, a nevetések, hallgatások, dadogások, s így ezúttal is az olvasóra van bízva, hogy a szöveget mindezzel kiegészítse. A rossz minőségű kazettákon a szöveg néhol érthetetlen, ezeket a helyeket kipontozva jelöltem, illetve az olvasás megkönnyítésére néhol szögletes zárójelbe tettem a vélhetőleg mondott szavakat.

Itt szeretnék köszönetet mondani Solymosi Zsuzsának, aki másfél évtizeden át megőrizte, majd kérésemre készségesen rendelkezésemre bocsátotta a régi magnófelvételeket, továbbá Gartner Éva és Tóth Gabriella rádiós szerkesztőknek, valamint Balassa Péternek, akik szintén beleegyezésüket adták a riportok közzétételéhez. Ugyancsak itt fejezem ki köszönetemet Rusznák Ivánnak, aki lehetővé tette, hogy hangstúdiójában jó minőségű másolatok készülhessenek az eredeti kazettákról, valamint köszönettel tartozom Juhász Ildikónak a hanganyagok digitalizálásáért. Megköszönöm Bartók Györgyinek a lábjegyzetek elkészítésében nyújtott segítségét. Végül köszönöm a Soros Alapítvány és a Budapest Bank Budapestért Alapítvány támogatását munkám elvégzéséhez.

✻

Amikor csaknem harminc évvel ezelőtt, 1996-ban lezártam a kéziratot, a fenti szavakkal mondtam köszönetet mindazoknak, akik akkor segítették munkámat. Mára – részint sajnálatos módon, hiszen a fentiek közül néhányan már nincsenek velünk – bővült a lista: megköszönöm Balassa Péter, Gerelyes Endréné, H. Varró Rózsa, Munkácsy Gyula, Poszler György és Solymosi Zsuzsa örököseinek, valamint Boros Gábornak, Deme Tamásnak, Kapás Istvánnak és Murányi Gábornak, hogy hozzájárultak a kötet szövegeinek közzétételéhez. Gartner Éva jogutódát minden rendelkezésünkre álló eszközzel próbáltuk elérni, egyelőre sikertelenül. Köszönöm Agárdi Péternek, Bánfalvi Istvánnak, Botond Ágnesnek, Faragó Szabó Istvánnak, Hay Dianának, Kardos Andrásnak, Körner Tamásné Kardos Andreának, Krahulcsán Zsoltnak, Papp Istvánnak, Sain Gábornak, Sarusi Kiss Bélának, Szikla Lászlónak és Ungváry Krisztiánnak, hogy a szerkesztés során felmerülő egyes kérdések megoldásában segítségünkre voltak. Külön hálás köszönetet szeretnék mondani kiadói szerkesztőmnek, Schmal Alexandrának, aki az egész kötet szerkesztése során rengeteg segítséget nyújtott alaposságával, szorgalmával, kutatásaival, ötleteivel – nélküle nem sikerült volna ennek a kötetnek a végső összeállítása.

Gimes Katalin

Életinterjúk,
visszaemlékezések

Interjú – 1989

Kérdez: Gimes Katalin

[…]

És arra mikor döbbentél rá, hogy belőled más ember lesz, belőled gondolkodó ember lesz? Észrevetted-e vajon te magad – mert apádról mondtad, hogy ő észrevette –, hogy intelligens vagy, hogy az átlagnál értelmesebb vagy, és mikor támadt benned mohó tanulási vágy?

Azt hiszem, kilencéves múltam, amikor rájöttem arra, hogy énnekem unalmas az iskola, és hogy előre tudom azt, amit tanítani fognak. De én egészen egyszerű kisgyerek voltam, és annyi történt, hogy a tanítónőnek dolga volt, és akkor megkért, hogy én vezessem le a számtanórát. Nem csodálkoztam rajta, és azt hiszem, nagyon jól levezettem a számtanórát. Nagyon jó számtanos voltam. Akkor még nem foglalkoztam se irodalommal, se filozófiával. Szóval tudtam, hogy énnekem ez semmi, amit tanítanak. Ezt nem is minősítettem se okosságnak, semminek. Genezis nem lesz, nem tudok róla beszámolni. A szellemi élet úgy csapott az életembe, mint a villám. Ha jól emlékszem, az történt, hogy egy magyar nyelvű, természetesen magyar nyelvű Schopenhauer-kötetet kezdtem el olvasni, azóta se szeretem Schopenhauert, gondolom, hogy ezért nem, újra kellene tisztességgel olvasni…

De hogy került egyáltalán a kezedbe?

Ezt nem tudom reprodukálni, de azt határozottan állítom, hogy az egész dolog mint a villámcsapás, úgy kezdődött, hogy utána rögtön egy Pauler Ákos…

Hány éves korodban volt?

Tizenegy. De biztos, hogy nem értettem egy szót se. Utána Pauler Ákost olvastam21 vagy Windelband német nyelvű filozófiatörténetét,22 erre se esküszöm meg, de azt biztosan tudom, hogy Szerb Antal világirodalom-történetét olvastam, és az írókat úgy olvastam hozzá, ahogy haladtam a Szerb Antalban. Lényegében végigolvastam a világirodalmat oly módon – akkor a Thököly úton laktunk, és én elemi iskolába jártam, a Róna utcába –, hogy ott a mostani nem tudom, milyen úton, akkor Nagy Lajos király útja volt, lehet, hogy ma is így hívják, volt egy magánantikvárium23 egy nagyon kedves tulajdonossal, mennyezetig értek a könyvek, és én azt az antikváriumot kiolvastam, de csak azt belőle, amit nekem a Szerb Antal is ajánlott. És senki emberfiával szót nem váltottam az olvasmányaimról. Szóval ez a világ legfurcsább magánya volt, és egyáltalán nem volt magány, teljesen benépesítve Pierre Bezuhovval, Karamazovokkal, Julien Sorellel, Hamlettel, miközben senkivel ki nem cseréltem olvasmánytapasztalataimat. Éjjel-nappal olvastam, azt hiszem, hogy tizennégy éves koromban kezdtem el jegyzetelni a komolyabb, a filozófiai olvasmányaimat, akkor már németül is olvastam, és akkor már írtam is.

A nyelvekkel hogy álltál? Mikor kezdtél tanulni, és milyen módon, hogyan?

Lehetetlen módon kezdtem nyelveket tanulni. Szótárral és szöveggel. Nyelvtant nem tanultam. Az iskolában tanítottak… nehéz most visszalapoznom, azt hiszem, héberen és latinon kívül franciát tanítottak, de akkor, amikor én már nagyon jól tudtam. Tehát az az iskolai francia semmi nem volt. Hogy tanítottak-e németet az iskolában, bizonytalan vagyok benne.24 Valami kis nyelvtant talán tanultam, de azt én… szövegeket tanultam. A szó szoros értelmében, mondjuk franciául úgy, hogy Romain Rolland Jean-Christophe-ját – vastag, romantikus, rossz regény – végigolvastam, elejétől végig, szótárral a kezemben. Mire a végére értem, addigra már volt szókincsem. Na de ebben szigorú fegyelem volt. Különböző dózist írtam elő magamnak a különböző korszakokban: hogy hány idegen szót kell megtanulnom, kihallgattam magam, és egyik nyelvet a másik után. Egyiket se tanultam meg tökéletesen. Mert hát ez nagyon amatőr módszer.

Nyelvtanárhoz nem is jártál?

Két nyelvet tanultam nyelvtanár segítségével:25 angolt, egy csodálatos nőhöz jártam Budán angolra, akinek volt két gyönyörű gyereke.

Mindig mondd az évet, hogyha emlékszel rá.

Hogy mikor? Igen, az 42-ben volt. Csodálatos asszony volt, két gyönyörű gyereke volt, és egyszer azt mondta nekem, hogy amikor mind a két gyereke és a férje is már alszik, akkor olyan boldog, hogy arra gondol, ez nem is tarthat soká. És mind a négyüket megölték.

És egy gyanús olasz pasastól tanultam olaszt 43-ban, isten tudja, mit keresett ez az olasz Magyarországon. Természetesen nagyon jól tudott olaszul [nevet]… Velem egyszer kikezdett, amit azért egy nyelvtanár nem nagyon helyes, ha megtesz egy tizenöt éves növendékkel.

Tudtad, hogy mit akar tőled? Ezt azért kérdezem itt és most, mert meséltél annak idején arról, hogy a teljes világirodalom ismerete mennyire nem járt együtt elemi életismerettel, és milyen tudatlan voltál bizonyos dolgokban, ami talán abból adódott, hogy nem tudtad senkivel megbeszélni sem az olvasmányaidat, sem egyebet.

Ez így igaz. Én nem tudtam, hogyan születik a gyermek. Fogalmam se volt róla. És meg kell mondanom, hogy addig, amíg nem éltem apuval együtt, csak homályos képzeteim voltak erről, szóval meggyőződésem, hogy a mai napig olyan vakfoltok vannak a tudásomban, amik egyszerűen abból táplálkoznak, hogy én nem szereztem úgy tudást, ahogy normális gyerekek az anyjuktól: akár babonákat, akár vallást, de hát szereznek egy életfelfogást. Na most valahogy direktben Leó Tolsztojtól világfelfogást meg életet tanulni, ez alighanem azzal jár, hogy ott ilyen vakfoltok vannak. Halvány fogalmam sem volt arról, hogy a lányok egy bizonyos időn túl menstruálnak, és amikor ez velem megtörtént, akkor azt hittem, hogy súlyos vérzés lett úrrá rajtam, és nem szóltam senkinek. Hát ez aztán kiderült, az apám vette észre, és akkor az apám nagyon… az ő visszafogott módján, hiszen szerette a feleségét, de akkor veszekedett a feleségével, hogy azért ennek nem lett volna szabad előfordulnia, hogy én ne tudjam, hogy mi történik velem, és ne is szóljak senkinek. Ez egy kicsit fényt vet a magányosságomra meg a tudásnak és nemtudásnak erre az abszurd viszonyára.

Ide tartozik az a csodálatos történet, szeretném, ha most megint elmesélnéd, ami a barátnőddel, Elfer Verával kapcsolatos.

Hát ő egy igazi nő volt, aki szerelmi életet, sőt viharos szerelmi életet élt.

Hány évesen?

Tizenöt éves korában koncerteket adott, és szerelmi életet élt, de engem szeretett a legjobban akkori érzései szerint, és hát igen, minden hónapban gondja volt, hogy megjön-e, és mint jó barát minden hónapban együtt izgultam vele, hogy megjön-e [nevet], de nem tudtam, hogy minek kell megjönnie.

És azt se tudtad, hogy miért kell ezen izgulni?

Azt se tudtam, hogy miért kell ezen izgulni, fogalmam se volt.

És felhívott telefonon megnyugtatni, úgy tudom.

Igen, és akkor elvitt cukrászdába, és megvendégelt valami finom süteménnyel, mert ő gazdagabb volt, vagy talán… nem… az biztos, hogy gazdagabb volt, az biztos, de más is volt amögött, hogy ő vendégelt meg, meg vett nekem néha valami ruhadarabot, meg ő hívott hozzám orvost, meg egyszer elvitt egy panzióba pár napra üdülni, szóval törődött a testi létemmel is. És az, hogy őneki erre volt pénze, nekem meg nem, talán inkább abból származott, hogy én nem kértem soha pénzt. Hát persze hogy adott volna az apám, ha kérek tőle. Például az angoltanárt én fizettem abból, hogy magam is órákat adtam, franciára tanítottam gyerekeket, meg matematikára meg németre, és amit én kaptam az órákért, abból fizettem az angoltanárt, és azok a filozófiai könyvek, amelyekből egy-kettő még megvan, amiket én akkor vettem antikváriumban, azt is a saját keresetemből vettem. Tehát volt bennem egy olyan igény, hogy én anyagilag is független legyek, igazán nem azért, mert az apám nem támogatott volna, csak a szuverenitás miatt… … …

Függelék

Ancsel Éva művei

Életében megjelent könyvei

Művészet, katarzis, nevelés, Budapest, Tankönyvkiadó, 1970.

A szabadság dilemmái, Budapest, Kossuth, 1972.

A megrendült öntudat mítoszai, Budapest, Kossuth, 1974.

Töredékek az emberi teljességről. Etikai esszék és kisebb írások, Budapest, Magvető, 1976.

Történelem és alternatívák, Budapest, Kossuth, 1978, 1980.

Írás az éthoszról, Budapest, Kossuth, 1981.

Töredékek az emberi teljességről, 2., bővített kiadás, Budapest, Magvető, 1982.

Polémia a történelemmel. Esszé Walter Benjaminról, Budapest, Kossuth, 1982.

Három tanulmány, Budapest, Kossuth, 1983.

Éthosz és történelem, Budapest, Kossuth, 1984.

Etikai tanulmány a tudásról és a nem-tudásról, Budapest, Kossuth, 1986.

A tudás éthoszáról. Akadémiai székfoglaló, Budapest, Akadémiai, 1986.

Százkilencvennégy bekezdés az emberről, Budapest, Kossuth, 1987, 1989.

Száznyolcvankét új bekezdés az emberről, Budapest, Interart, 1989.

Az aszimmetrikus ember, Budapest, Kossuth, 1989.

Bekezdések az emberről 1987–1991, Budapest, Hibiszkusz, 1991.

Az ember mértéke vagy mérték-hiánya, Budapest, Kossuth, 1992.

Lélek, idő, emlékezés, Budapest, T-Twins, 1992.

Posztumusz könyvei

Ancsel Éva utolsó bekezdései, Budapest, Pesti Műsor Lap- és Könyvkiadó Kft., 1993.

Az ember mértékhiánya. Akadémiai székfoglaló, Budapest, Akadémiai, 1993.

Az élet mint ismeretlen történet, Budapest, Atlantisz, 1995.

Ancsel Éva összes bekezdése, Budapest, Kossuth, 1999, 2004.

Életrajzi adatok

1927. május 23., Budapest

1933–1936 Szent István téri elemi iskola

1936–1937 Róna utcai elemi iskola

1937–1945 Budapesti Izraelita Leánygimnázium

1945–1950 Eötvös Loránd Tudományegyetem

1949. április – 1950. április

demonstrátor az ELTE Filozófiai Intézetben

1950 államvizsga filozófia–társadalomtudomány–lélektan szakon

1950–1951 esztergomi kollégiumi nevelőtanár

1951 József Attila verspályázat – 1. díj

1951. 03. 10. házasságkötés

1954. 07. 20. lánya születése

1951–1954 Huba utcai technikum

1954–1960 Vas utcai technikum

1958 norvégiai út

1960–1968 Budapesti Tanítóképző Főiskola

1968–1970 Gyógypedagógiai Tanárképző Főiskola

1970–1993 Eötvös Loránd Tudományegyetem

1972 a filozófiai tudományok kandidátusa

1977. 05. 12. férje, Gimes Imre halála

1977–1983 tanszékvezető az ELTE-n

1978 egyetemi tanári kinevezés

1983 Állami Díj

1985. 12. 5. akadémiai levelező tagsági székfoglaló

1991. 02. 28. akadémiai rendes tagsági székfoglaló

1993. május 1., Szent Imre Kórház

Képek, dokumentumok

1940 körül

1980-as évek. Fotó: Apostol
(HUNGART © 2024)

Jegyzetek

1 Ancsel Éva utolsó bekezdései. Ancsel Éva könyveinek listáját a kiadás adataival lásd a kötet végén.

21 Pauler Ákos Bevezetés a filozófiába című művéről lehet szó.

22 Wilhelm Windelband: Lehrbuch der Geschichte der Philosophie, Tübingen, 1921.

23 Magánkölcsönkönyvtárról lehet szó; papír- és könyvkereskedések, antikváriumok könyvkölcsönzéssel is foglalkoztak akkoriban.

24 Érettségi bizonyítványa tanúsága szerint latinul, németül és franciául tanult, az első kettőből érettségi vizsgát is tett.

25 A Solymosi Zsuzsa által készített interjúból kiderül (lásd kötetünkben), hogy harmadikként oroszul is nyelvtanártól tanult 1944-ben.

Tartalom

Előszó – 1996, 2024

Életinterjúk, visszaemlékezések

Interjú – 1989

Interjú – 1990

Monológ – Katinak, 1990

Interjú – 1979

Beszélgetések, riportok

Egy-ügyűek

Freudizmus és marxizmus

Etika és pszichológia

A közöny minden emberhez méltatlan

Helyettem írták

Emelni az igazságdózist

A nevelés etikai dilemmái

Valahol, valaki

Csendes éj

Függelék

Búcsúbeszédek

Ancsel Éva művei

Életrajzi adatok

Névmutató

Képek, dokumentumok

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 402 5
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License