Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

BEVEZETÉS

1. PEKINGBEN

2. A NOMÁDOK FÖLDJÉN.

3. TŰZ A PUSZTÁBAN

4. A JEHOLI KOLOSTORBAN

5. A ZARÁNDOKOK ÚTRAKELÉSE

6. A SIVATAGBAN

7. HOMOKFÖRGETEGBEN

8. FARKASOK

9. A SZÁZEZER KÉP TEMPLOMA

10. A KÉK-TÓ

11. A REMETÉK

12. EGY ŐRÜLT HALÁLA

13. A TÖRZSFŐNÖK FOLYTATJA ELBESZÉLÉSÉT

14. CSEMBE ELBESZÉLÉSE

15. CSANGPO LÁMA KALANDJA

16. A PRIOR UTOLSÓ ÚTJA

17. A TANGUTOK TÁMADÁSA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sven Hedin

CSANGPO LÁMA
ZARÁNDOKÚTJA

fordította:
Gerely Jolán

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-243-6 EPUB
ISBN 978-963-678-244-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Tsangpo Lamas Wallfahrt

első kiadás: 1921–1923.
az elektronikus változat az 1922. évi
első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Nicholas Roerich (1874 – 1947) Himalája
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Hedin Sven a legérdekesebb egyéniségek egyike. Az ismeretlen kelet varázsától vonzott ifjú kalandokra vágyó vakmerősége egyesül benne az érett tudós nyugodt, sokoldalú megfigyelésével és a szépségért rajongó művészlélek lelkesülésével.

Mikor 1886-ban, mint huszonegyesztendős egyetemi hallgató először utazott Ázsiába, akkor még inkább turista volt, semmint kutató. De már ez első útjáról szerzett megfigyelései is olyan értékesek és sokat Ígérők voltak, hogy Vámbéry a könyvéhez írt előszóban ezt mondja róla j. „Azt hiszem, Hedin nem áll meg ennél az első, fényesen sikerült kísérletnél, hanem - megemlékezvén a Korán mondásáról: Menjetek ki a világba, mert Isten világa tágas és nagy - felkeresi és leírja még Ázsia más részeit is“.

És Vámbéry jóslata beteljesült. Hédin Sven egyre nagyobb és veszedelmesebb utakat tett Ázsia szívében, s mikor egy-egy évekig tartó utazása után hazatért Stockholmba, mind ünnepélyesebb fogadtatásban részesült. Európa tudós geográfusai is egyre fokozottabb elismeréssel tekintettek rá, mert kutatásaiban elsőrangú eredményeket ért el. Nem kevesebb, mint huszonhárom olyan tavat fedezett fel Ázsia szívében, amelyekről még a kínai geográfusok sem tudtak. Legutóbbi utazása alatt pedig egy hatalmas hegyláncot fedezett fel, amely ma az ő elnevezése szerint Transzhimalája nevet visel.

A mérhetetlen sivatagok veszedelmei és az utazás nehézségei, sokszor életveszélyes kalandjai nem riasztották vissza, sőt fokozták vállalkozókedvét.

De ami talán a legvonzóbb egyéniségében, az az, hogy az előrehaladó korral mindjobban elmélyülő tudós mit sem vesztett fiatalos merészségéből és a szépségért való rajongásából. A természetben vagy művészetben bárhol megnyilatkozó szépség a legnagyobb nehézségek, sőt veszedelmek közepeit is megragadja lelkét. Nem akkor a legboldogabb, amikor egy-egy felfedezéssel gazdagította a tudományt, hanem akkor, amikor valahol az ismeretlen messzeségben egyedül áll egy hófedte hegygerincen s a lelke megittasodik az őt körülvevő szépségtől.

Ebből az érzéséből egyetlen munkájába se öntött annyit, mint a ,,Csangpo Láma zarándokútja“-ba. A tudós ezúttal szerényen félrevonult és helyet adott a benyomásokban és emlékekben gazdag írónak, aki a lelkében elraktározott szépségekből és érdekes élményekből juttatni akar azoknak is, akiket a tudós száraz tapasztalatai és tudományos kutatásai nem érdekelnek.

Valószínű, hogy Csangpo Láma viszontagságainak egy részét Hédin Sven saját maga élte át. Hisz ismeretes például az az esete, amikor 1895-ben egész karavánja elpusztult a Takla-Makán homoksivatagban s ő maga két szolgájával és egyetlen tevéjével tizenhárom napi vándorlás után, a fáradtságtól és szomjúságtól félholtan jutott el a Khotan-Darja folyóhoz.

A regényes leírás többi része sem a képzelet szülötte, hanem a tibeti pusztákon lakó nomádok elbeszélései és az útközben látott és tapasztalt események nyomán készült.

A könyv jelen magyar kiadásának külön érdekessége, hogy annak megjelenését a nagy svéd tudós egészen sajátos szeretettel kíséri.

Amikor felkerestem őt stockholmi lakásán és engedélyét kértem a fordításhoz, kész örömmel adta azt meg, mert - úgymond - a magyarokat rendkívül szereti és nagyra becsüli. Büszkén sorolt fel barátjaiként néhány hírneves magyar tudóst. Majd íróasztalához ült és a „Csangpo Láma zarándokútja“ magyar olvasói számára megírta a következő levelet:

Magyar Olvasóimnak!

Szívből örülök, hogy olvassák e kis könyvemet Magyarországon is, ahol oly sok barátom van.

A „Zarándokok" aligha regény. Sokkalta inkább miliőábrázolás. Megkísérlem e könyvben, hogy hangulatképeket adjak Ázsiáról. Leírom miként utaznak a zarándokok és képet adok vallásos gondolataikról is.

A második rész, mely hamarosan megjelenik, Csangpo Láma zarándok kalandjait írja le, meg a vadállatok életét és a nomádok életét.

Remélem, hogy a szeretetreméltó érdeklődés, mely nekem Magyarországon mindig osztályrészem volt, kijut majd ennek a könyvemnek is.

Régi hűséggel igaz hívük

Sven Hedin

1.
PEKINGBEN

Peking felett még az éjszaka pihent. A csendet az örök törték meg csupán, amint keresztbe tett karokkal és a csillagok felé meredő alabárdokkal jártak fel és alá a fal tetején. Egy kutya ugatására közelből s távolból hangos válasz érkezett és a Nanku szoros felé vezető útról felhallatszott a karaváncsengők ütemes zengése; viselőik, a tevék, Mongolországból, Turkesztánból és azokból a távol nyugati tartományokból származtak, melyekre a császár hadvezére néhány évvel ezelőtt kiterjesztette ura mérhetetlen uralmát. Peking aludt. A lakóházak felől hangzó csendes zúgást az éjszakai szellő okozta, amint végigsuhant a fák koronái között.

A katonák ásítoztak és vágyakozó pillantást vetettek kelet felé. Még mindig nem világosodik az égboltozat és nem üt a felváltás órája!

Végre! Hajnalodott. Az árnyak eloszlottak. A városból felhangzó zajt már nem a szél okozta, hanem az emberek, akik napi munkájukra siettek. A városfal hosszú egyenes vonalai, bástyái és tornyai egyre élesebben váltak ki a homályból. A középső kapuboltozat felől nyikorgó zaj hallatszott… most nyíltak ki a kapuk. A karavánok megkezdték bevonulásukat Pekingbe.

A nap még nem kelt fel. De az Ég templomának legfelső, kerek tetőzetén hirtelen aranyfénybe borult a mandarinkalap gombjára emlékeztető, tojásalakú csúcs. Mintha tüzet gyújtottak volna itt is, ott is, a harangtorony csúcsán, a hirdetőtornyon, a városfal óriási toronyépítményein, a pagodákon és templomokon és a tiltott város császári palotájának aranyozott tetőzetén. Nyugaton vörhenyessárgára gyúlt a hegy. Az árnyék lassankint lesiklott a falak mentén. Mint szikrázó gyémánt emelkedett a nap a látóhatár fölé.

Peking és környéke reggeli napfényben fürdött. Színt és életet nyert minden. Az imént még egyhangú, szürke fal meleg, vörösessárga színbe öltözött. A lombos kertek és parkok mélyéből, tarka összevisszaságban tűntek elő a sárga és barna háztetők, vérvörös templomok, faragott házhomlokzatok, karcsú fakapuk kiugró, felfelé görbülő tetőkkel, előkelő házak erkélyekkel és teraszokkal, üzletek és raktárak hosszú, függőlegesen lecsüngő, vörösre mázolt, fekete betűs, vásárlásra csalogató cégérekkel.

A zaj egyre erősbödik, majd egyetlen morajban olvad össze. Az utcák mentén sorra nyílnak az üzletek és bódék. A vásári asztalokat telerakják áruval és föléjük festői napellenzőket feszítenek. Asztalokat állítanak a vendéglők elé is, amelyeknek konyhájából illatos, meleg gőz árad ki. A cserepes elrendezi agyagedényeit. A zöldségárus előtt már ott állnak a falvakból bejött öszvér- és szamárkaravánok.

A tolongás egyre nő. Sűrű emberáradat hömpölyög a főutcán fel és alá. Minden árus előtt csoportba verődik a nép. Alkudoznak és kiabálnak. A különböző vallásfelekezetű papok és szerzetesek öntudatos méltósággal hatolnak át a tömegen. Előkelő kereskedők üzlethelyiségeikbe sietnek. Magasállású mandarinok és tisztviselők hivatalos öltözetükben, gyaloghintón himbálóznak végig az utcán. Egyik sarokban bűvész mutogatja művészetét egy kíváncsi csoportnak. Másutt egy mesemondó éles hangja hallatszik, távolabb meg bábszínház kacagtatja meg közönségét. A borbély ott csinosítgatja vendégeit a pék mellett, akinek sütőrostélyán friss pástétomok illatoznak.

Amott egy házaló jön. Bambuszbotról lecsüngő kosarait ügyesen egyensúlyozza a vállán. Kürtöléssel hirdeti, miféle eladni valója van. Mások viszont haranggal, gongszóval, vagy csörgőkkel kínálgatják áruikat.

A kocsiúton ló, öszvér, vagy ökör vonta szekerek verik fel a port; gabonát szállítanak a városba. Kéksátoros, kétkerekű kis kocsik urakat és hölgyeket visznek. Izmos legények egykerekű vizeskocsit tolnak targonca módjára maguk előtt, s ügyesen térnek ki a karavánok, lovasok és teherhordók elől.

Déltájban megváltozott a kép. Az üzletek bezárultak, az embertömeg azonban növekedett. Utcákon és háztetőkön csoportosult a kíváncsi nép és a városfalon hömpölygött az emberár. A város kapuin mandarinok vonultak ki kocsikon, gyaloghintókon, napernyőt vivő szolgák kíséretében. Ünnepi hangulat uralkodott Pekingen ezen a napon - 1779 augusztus végén. Csien Lung császár vendégének bevonulását várták a déli kapun.

Mindenki áhítattal és mélységes tisztelettel emlegette a vendég nevét. De ki volt, vajon, ez az ember, aki ilyen izgalomba hozta a kedélyeket, és puszta megjelenésével nagyobb tömegeket vonzott maga felé, mint maga a császár, amikor egy hadjáratából vagy vadászatáról tért haza?

Sokan Pancsen Rinpocse-nek (a szent tanítónak), a tibetiek Tasi Lámának, a mongolok pedig Pancse Erdeni-nek nevezték. A nagy vallásújítónak, Csöng Kapa-nak az inkarnációja, aki viszont a maga idejében Amitaba inkarnációja volt. A most negyvenkét esztendős Tasi Láma már kora gyermekségétől fogva Nagy Láma a dél-tibeti Tasi-lunpo kolostorban.

A császár néhány év óta állhatatosan újra meg újra meghívta őt udvarába. De a Tasi Láma mindig új kifogásokkal élt. Felhozta a Dalai Láma kiskorúságát és a felelősséget a szent helyekért, amelyeknek vallási életét nem hagyhatja olyan hosszú időre felügyelet nélkül. De a császár csak nem fáradt bele a meghívásba, ígérte, hogy megtesz mindent, hogy a lehető legkényelmesebben utazhasson. Még új vendégfogadókat is építtet az utak mentén.

A Nagy Láma végül engedett. 1778 nyarán útnak indult ezerötszáz katona, megszámlálhatatlan szerzetes és szolga kíséretében. Első útja a Kumbum-kolostorba vezetett, ahol a telet töltötte. Nomádtanyákról és ismeretlen ösvényekről özönlöttek hozzá a szomjúhozó lelkek, hogy homlokukkal érinthessék a szent ember lábát. Elhalmozták ajándékképpen tevékkel, lovakkal, öszvérekkel és csengő ezüsttel.

Tavasszal tovább vonult a hatalmas menet Amdón és Kína északi részén keresztül. És júliusban megtörtént a Nagy Láma ünnepélyes bevonulása Jeholba, a mandzsu dinasztia nyári tartózkodási helyére.

Ezt a nyugodalmas helyet egy tizenhét li[1] hosszúságú és három ember magasságú fal övezte. Tulajdonképpeni alapítója a nagy Kang Hi volt. Később azután unokája, Csien Lung befejeztette a templomot és palotát, tökéletesíttette a csatornázást, hidakat építtetett és parkokat létesített. A különböző termeket drága edények és képek díszítették. A kristálytiszta vizű, acháttal és jáspissal kirakott tavakban és vízmedencékben aranyhalak ficánkoltak. A fenyők alatt, békességes csendben, őzek és antilopok legeltek. És ha az Ég fia meg akart pihenni a világ legnagyobb és legbüszkébb birodalmának kormányzási gondjai után, sűrű tölgy-, hárs- és fűzfaligetek borították rá hűs árnyékukat.

A Tasi Láma és kísérete a déli főkerten keresztül vonult be. A császár vendége elé sietett, s fölvezette őt a trónhoz, ahol ő maga a Nagy Láma balján foglalt helyet. Drága ajándékokat cseréltek és a vendégfogadás mindenképpen méltó volt Kína uralkodójához és Tibet szentjéhez.

A Nagy Láma csakugyan otthonosan érezhette magát Jeholban. „A sziklaszilárd boldogság és a magas életkor temploma", amely éppen akkor készült el a császár hetvenedik születésnapjának és a Tasi Láma látogatásának emlékezetére, teljesen Tasi-lunpo mintájára épült.

Kívül, mint zöld mezőbe ágyazott virágkoszorú, fonódott egybe Jehol nyugati és északi határa mentén a templomok hosszú sora. A parti magaslatokon állók homlokzata a Joho folyó vizében tükröződött. Üvegtetőik tarka színekben csillogtak ki a szomorú ciprusok és szent ligetek közül. Egynémelyiküknek nem akadt szépségben és pompában párja egész Kínában. Mikor az északi és nyugati fűmezőkről való nomádok első ízben kalandoztak el egészen Kínáig, úgy meglepte őket e tömérdek fény és pompa, hogy azt hitték, arra a szent helyre kerültek, ahol Buddha alussza örök álmát. Így csatolta a császár birodalmához a mongolokat.

A főpapot hercegek és papok vezették egyik Buddha-szentélyből a másikba. Délen, a folyó balpartján, elragadtatással pihent szeme „Az általános emberszeretet templomán", amelyet mongol hercegek ajándékoztak a halhatatlan Kang Hi hatvanesztendős uralkodásának emlékezetére. Az Ég fia a következő szavakat vésette az alapfalon elhelyezett kőtáblára:

Csodás szépség önti el az álmodozó Joho folyam táját. A nagy szellemek áldják meg a falakat és hazánknak határát.

Egy sziklán, a folyópart mentén, Csien Lung császár tizenhárom évvel ezelőtt „A mindent átható öröm templomát" építtette fel, a dzsungelek leigázásának emlékezetére. Kapuján kemény, erőteljes, magvas mondatok állottak mandzsu, kínai, mongol és tibeti nyelven, legfényesebb csarnokát pedig Buddha képe díszítette.

De a Nagy Láma csodálkozása akkor érte el tetőpontját, mikor a Potala nevet viselő kolostorba lépett. Ez a kolostor hü mása volt a Dalai Láma Ihászai templompalotájának. Tizenegy emelet magasságban emelkedett ki alsó teraszából és felette még öt pagoda trónolt. Nyolcszáz szerzetes otthona volt ez az istenháza, amely a többihez hasonló hűséggel őrizte a császári évfordulók és győzedelmes hadjáratok emlékezetét.

Egy hónap múlva a császár elbúcsúzott vendégétől és őseinek sírjához indult Mukdenbe. Ugyanakkor a Tasi Láma is megkezdte hosszú utazásának utolsó részét. A pompás menet napról-napra közeledett Pekinghez, melynek népe türelmetlenül várta, mikor pillanthatja már meg a szentnek arcát. Azt az arcot, amely fényben tündöklik, miként ősi mondákban az istenek arca.

Az országutat már Jeholtól kezdve beláthatatlan embertömeg szegélyezte. S minél közelebb ért a menet a városhoz, annál sűrűbb csapatokba verődött a nép. A déli kapunak, amelyen a menetnek át kellett vonulnia, még a boltozata is kíváncsiakkal telt meg.

Egy tizenötesztendős mongol fiú, Dorcse, macskaügyességgel kapaszkodott fel a kiugró köveken és a fal hézagain a kapuboltozatnak egy fülkeszerű mélyedésébe. Senki sem törődött vele, senki sem próbálta őt helyéből kiszorítani. A fiú kíváncsian nézte a hullámzó emberáradatot. Az őrök lándzsái és zászlói fölött pompás kilátása nyílt mindkét oldalra.

Ezer meg ezer hang egybeolvadó zúgása hatott fel hozzá. De nem a mindennapi élet lármás zsivaja, hanem fojtott, suttogó, ünnepélyes, komoly hangok zsongása. Hányszor hallotta Dorcse a Nagyfalon kívül, gyermekkorában, amint édesapja és az egybegyült törzsbéliek a Tanítóról, a Pancse Erdeniről beszélgettek! Hányszor látta bronzba öntött szobrát a mongol templomcsarnokokban! És most, íme, közeledik a pillanat, amelyben alig néhány kartávolságnyira, szemtől-szemben láthatja őt.

Dorcse előkelő tatár fejedelmi törzshöz tartozott. Egyenes leszármazottja volt a világhódító Dzsingisz Kánnak. Ezért szigorúbb, lovagibb nevelésben részesült, mint amilyen a nomádnépeknél általában szokás. Gondolkozásban és tudásban messze túlhaladta más előkelő mongol törzsből származó, hasonlókorú társait. A puszták varázsa betöltötte lelkét s fogékonnyá tette minden természetfölötti iránt. Buddha vallásának Keletázsiában és Tibetben uralkodó formája iránt a legmélyebb tisztelettel viseltetett és téli estéken, a sátorban gyakran hallgatta lámák és írástudók elbeszéléseit az inkarnációról és a lélek-vándorlásról. Ezért édesapja, Erke Norvo Kán készséggel egyezett bele, hogy Dorcse elkísérje őt Pekingbe, a Nagy Láma bevonulása alkalmából.

Az ünnep reggelén Dorcse elvált törzsbéli barátaitól, hogy maga válassza ki nézőhelyét. És bizonyos, hogy az övénél jobb helyet egyikük sem talált. Most ott ült a boltozatfülkében összekuporodva és lenézett a népre. Úgy érezte, mintha egy emberfejekből álló folyó hullámzanék a lábai alatt. És elgondolta, hogy így hömpölyög ez az eleven folyam a kapun, és pedig Pekingnek mind a tizenhárom kapuján át - ha nem is ilyen hatalmas hullámokban - immár ötszáz esztendeje, amaz emlékezetes nap óta, amikor a Sung dinasztia utolsó sarja, egy nyolcéves gyermek, birodalmának utolsó földfoszlányáról, egy kicsiny szigetről, Kína déli partja mentén, a tengerbe vetette’ magát és mindent a győzedelmes mongoloknak engedett át.

Az emberfolyam egyre jobban dagadt a boltívek alatt. Voltak ott kínaiak, mandzsuk, mongolok, turkesztániak és kiküldöttek a Mitte alá rendelt népek mindegyikéből. Ezek mind azért jöttek, - gondolta Dorcse, - mert boldogtalanok és vigasztalásra vágynak. Vajon hányán lehetnek ebben a hatalmas tömegben, akiknek a lelkét nem nyomja valami szomorúság? És vajon van-e közöttük csak egyetlen egy is, aki nem gyászol a szívében valakit, akit szeretett?

Dorcse hirtelen felriadt álmodozásából. A kapuboltozat külső bejárata felől éles hangok hallatszottak. Egy csapat lovaskatona ügetett át a sokaságon. Hosszú póznákat tartottak a kezükben és egyre kiáltoztak: „Utat! Utat!” Az út közepének szabadon kellett maradnia. A tolongás veszedelmessé vált. Dorcse félt, hogy az emberek legázolják, vagy agyonnyomják egymást. A szolgák kíméletlenül kergették ki a tömeget a kapuboltozat alól és behajszolták a városba. Akik mégis bent maradhattak, azokat beszorították a kőfalhoz és a testőrök alabárdjaikkal és zászlóikkal eléjük álltak, nehogy ismét eltorlaszolják az utat.

Nyilvánvaló volt, hogy közeledik a menet. Az izgatottság tetőfokra hágott. Már jöttek is lóháton meg gyaloghintókon a vérbeli hercegek és előkelő állású mandarinok, mindannyian díszes kék, vagy cseresznyepiros öltözetben, lovas és gyalogos katonák kíséretében.

Még véget sem ért a menetnek ez a része, amikor már behallatszott a tibeti kolostorzenekar muzsikája. Amint a zenészek a kapuboltozat alá értek, a visszhang zengése megsokszorozta a hangok erejét. Legelői, födetlen fővel, vörös tógában, lámák haladtak és hatalmas, kétember hosszúságú harsonákat fújtak. A súlyos trombiták eleje fiatal szerzetesújoncok vállán nyugodott. Hangjuk tompa volt és mély.

Utánuk következtek a cimbalmosok, akik teljes erejükből ütögették hangszerüket. Majd ismét lámák jöttek, harsogó kürtökkel, síró klarinétokkal és ünnepélyesen zengő dobokkal, amelyeket magasra tartott, hosszú, faragott és kifestett póznákon vittek s hasonló hosszúságú, hattyúnyak formájú, bőrlabdában végződő dobverőkkel ütögettek.

A hatalmas erejű zenétől lenyűgözve, lélegzetfojtó feszültségben irányult minden tekintet a kapu külső bejárata felé. Egy sereg láma érkezett most a boltozat alá. Elöl az újoncok, majd a láma hierarchia rangfokozata szerint sorra a magasabb rangú szerzetesek, föl egészen az előkelő, nyugodt arckifejezésű, öreg prelátusokig. Ez utóbbiak magas, sárga, sisakhoz hasonló fejdíszt viseltek. A többiek feje födetlen volt, hajuk rövidre nyírt, arcuk simára borotvált.

Most gyaloghintó tűnt fel a kapuboltozat homályában. Ötven ember vitte hosszú rudakkal, a vállán. Olyan volt ez a hintó, mint egy arannyal és drágakövekkel pazarul díszített oltár. Ezen trónolt a Nagy Láma. Vállát sárga selyemköpeny borította s a fején magas mitrát viselt. Két kezét térdére támasztotta, feje kissé előre- hajlott, s ajkán mozdulatlan, alig észrevehető mosolygás ült. Tekintetét mereven a földre szegezte. Szinte szenderegni látszott. Elmélkedésbe merült. Vajon hallotta a zenét? Látta a nagy pompát és az emberáradatot? Látszólag észre sem vette a körülötte szorongó beláthatatlan tömeget, amely puszta látására úgy terült a földre, mint érett kalász a kasza után.

A mezítlábas gyaloghintóvivők olyan pompásan értették mesterségüket, hogy a trón még csak meg sem ingott. Olyan egyenletes mozgással haladt tovább, mintha lassan folyó víz hátán úsznék. A zene alig hallatszott. A zenészek már elhagyták a kapuboltozatot és így lassankint elhaltak a hangok.

Dorcse földöntúlinak látta a Pancse Erdenit. Bár a sok arany, selyem és a trónt körülvevő sárgás fény erős világosságot árasztott, de mintha a szent álmodozó lényéből is valami csodálatos fény sugárzott volna ki, ami mindent elhomályosított maga körül. Mintha a kapuboltozat, melyre az imént még félhomály borúit, egyszerre kivilágosodott volna és a fénykör, amelyben a szent előrelebegett, saját lényéből áradt volna ki. Vajon képzelődés volt ez csupán, vagy talán a katonák lándzsái és alabárdjai vetettek árnyékot a falra? Dorcse úgy érezte, megáll a szívverése. Talán meghal, ha a Nagy Láma most rápillant. Alighogy a szent elvonult, ismét félhomály ereszkedett a boltozatra. Lámák, mandarinok és katonák zárták be a menetet.

Dorcse ekkor leszállt helyéről, s a tömegen keresztül a fal tetejére vezető lépcsőhöz furakodott. A kapu fölött emelkedő hatalmas toronyépítmény keleti oldalán, egy mélyedésben helyezkedett el, a belső párkány két kiálló foga között. Éppen jókor érkezett, hogy megláthassa az egész felvonulást és teljes összhangjában élvezhesse a magasból a zenét. Ahogy a színpompás díszmenet végighullámzott a házsorok között, a harsonák és cimbalmok csillogtak a napfényben. A Nagy Lámát egy bambusznádon lebegő napernyő takarta el.

És az egész úton mindenütt földre borult a nép: nem is emberfia, hanem isten volt az, aki Pekingbe bevonult. De a távolság egyre növekedett, a menet a messze távolba veszett és a zene nem hallatszott többé.

Dorcse, hogy távolabbra láthasson, felkúszott azoknak a hatalmas párkányoszlopoknak egyikére, amelyeknek hosszú sora messziről olyannak látszik, mint a csomózott csipke. Az oszlop négyszögletű felületén aztán teljes magasságában kiegyenesedett, s homlokát kezével ernyőzve, észak felé nézett. Majdnem egyedül volt fent a falon, mert a többiek már lesiettek a városba, abbahagyott foglalkozásukhoz. Csak itt-ott késlekedtek még egynehányan és az őrök járkáltak, mint rendesen, fel s alá.

Dorcse egyenesen és mozdulatlanul állt a helyén. Mindkét hüvelykét a derekát övező, széles, ezüstveretű bőrövbe akasztotta. Sötétkék köpenyt viselt, cobolyprém gallérral. Fején fekete bőrsapka volt, felsőrészén vörössel bevonva. Csizmája művésziesen összevarrt sárga és fekete bőrből készült. Az övéről lecsüngő ezüstláncokon vert ezüst pengéjű tőr függött, meg lőportülök, csiholó acél és pajzshoz hasonló, díszített kis ezüst lemezek. Ahogy ott állt, a lenyugvó nap erős megvilágításában, még a katonák csodálatát is magára vonta. Úgy nézett el Peking fölött, mintha az egész város az övé volna, sőt mintha, ő, a Dzsingisz Kán sarja, uralkodnék egész Ázsia fölött.

A nap már a nyugati hegygerincet érintette. Sugarai, a pusztákról és sivatagokról felszálló könnyű, finom por hamvas letompításában, a vörös, sárga, rózsaszín és ibolyakék csodálatos színjátékát varázsolták reá. Majd ismét árnyék borult a tájra és lassan fölfelé kúszott a falon. A színes, meleg világítás fakóra vált. Az Ég templomának toronygombja és a sárkányok a császári palota tetején egy pillanatig még tűzfényben égtek, a következőben elsötétültek. A mongol ifjúnak imént még színpompás öltözete éppúgy, mint körülötte minden, színét vesztette a tengerből felszálló új éjszakában.

Nemsokára hatalmas robajjal lezárulnak a sorompók és reteszek Peking kapui előtt. Az őrök még várnak egy darabig, hogy beengedhessék a városba azokat is, akik messzebbre zarándokoltak a császár vendége elé. Ha ezek a falak beszélni tudnának! Ha a kapuboltozatban szendergő visszhang ismét el tudná zengeni a győzedelmes hadvezérek bevonulásakor elhangzott diadalénekeket, vagy a Mingcsászárok sírjához zarándoklók siralmas dalát! Dorcse a Sandu-goira[2] gondolt, a folyamra, amely fáradhatatlan folytonossággal hömpölyög végig az ő hazáján. A forrásokból minden pillanatban friss víz ömlik belé és pihenés nélkül folytatja útját a tenger felé. De a folyam maga mindig ugyanaz marad. A víz múlandó, de a folyam örök.

Aznap reggel Dorcse lakodalmas menetet látott. Az ünnepi menet közepén a fiatal pár nászajándékait vitték. Ugyanakkor az ellenkező irányból gyászmenet közeledett. Feketeruhás, fekete- föveges emberek, rudakon különös jelképeket vittek és gongszóval igyekeztek távoltartani a gonosz szellemeket. A halott lelke egy kis tabernákulumba volt zárva, teteme pedig katafalkon pihent, amelyet szolgái vittek vállukon. Egyik ember most születik, a másik esküvőjére indul, a harmadikat pedig a temetőbe viszik. Maga a nagy emberfolyam azonban mindig ugyanaz marad. Célja a Nirvána nyugalma, ahová a Tasi Láma ismeri az utat. Talán ez az, ami annyira vonzza az embereket a szent trónjához!

Dorcse még egy kis ideig ott maradt a leszálló alkonyaiban s nézte, mint gyúlnak ki a városban a lámpák. Lépteket hallott maga mögött. Két magas alakot pillantott meg. Élénk beszélgetésbe merülve, lassú, méltóságteljes léptekkel közeledtek a védőfalnak ahhoz a részéhez, ahol ő ült. Mindketten kínai öltözetet viseltek. Egyikük nyilvánvalóan kínai írástudó volt, a másik pedig sasorra, keskeny arca és fehér szakálla után ítélve jezsuita páter lehetett. A nap nagy eseményéről beszélgettek.

- Vajon miért hívta a császár Pekingbe a Nagy Lámát? - kérdezte az előbbi. - Azért-e, hogy megerősítse a mongolokat iránta való hűségükben, vagy hogy megnyerje magának a tibetieket?

- Mindkettő lehetséges - felelte a jezsuita. - Én azonban főképpen azt hiszem, hogy aggódik a Tasi Láma és az indiai keresztények között egyre bizalmasabbá váló viszony miatt. Ha ezek egyszer felhasználják a lámának a tömeg lelkére gyakorolt hallatlan hatalmát, az veszedelmet jelenthet a császár birodalmára.

- Szóval, most tapogatózni akar ezirányban a lámánál?

- Többet ennél! Azt akarja, hogy a lámának sohase Jegyen többé módjában hatalmát gyakorolni. Elve nem kerül vissza a hazájába.

- Itt marad, mint fogoly?

- Nem. Meg kell halnia. Megnézte őt ma jól? Nem olyan-e máris, mintha az örökkévalóság küszöbén állna?

- De akkor mire való ez a pompa, ez a fény, ami került annyiba, mint egy hadjárat?

- Hogy eltakarja az igazi szándékot.

- Mit gondol, sejti a láma a veszélyt?

- Sejti. Egyik szerzetes kísérőjének állítása szerint, mikor elhagyta a kolostort, kijelentette, hogy többé sohasem tér oda vissza.

Dorcse élesen figyelt. Csekély kínai nyelvtudásával is megértett annyit, hogy a Tasi Láma élete veszedelemben forog. Elhatározta, hogy figyelmezteti őt.

Lesietett a sötétségben a falról és a fogadóba ment, ahol a törzsebéliekkel együtt szállása volt.

A Tasi Láma ekkor már régen szállására érkezett, a Hvang-szi-be, a Sárga templomba, Peking legelőkelőbb lámakolostorába. Ott kellett Csien Lung vendégeként élnie. És ott kellett meg is halnia.

A következő napokon tolongott a szent trónja körül a hívők serege. És amikor a császár visszatért Mukdenből, megkezdődött az ájtatossági gyakorlatok és vallásos ünnepélyek hosszú sorozata. Egy napon, a palota egyik titkos termében, megáldotta a Nagy Láma a császári udvar hölgyeit is. A szent átlátszó, sárga selyemfüggöny mögött ült és lesütött szemmel osztogatta kegyadományait, nehogy megfertőzze őt a bűnös szépségek látása.

Ott voltak a többi zarándokok között a tatár-mongolok Vörös lobogósainak törzsfőnökei is, Erke Norvo Kán vezetésével. Mikor az áldásosztásnál ez utóbbi fiára, Dorcsere került a sor, az fölemelkedett helyéről és odasúgta a Nagy Lámának:

- Rinpocse, veszélyben forog az életed. Részesíts abban a kegyben, hogy beszélhessek veled!

A Tasi Láma elmosolyodott és intett egyik szerzetesnek, mire az a szomszéd terembe vezette Dorcset. A szertartás végeztével egy agg láma lépett a terembe és megkérdezte az ifjút, mi a kívánsága. Dorcse kijelentette, hogy azt csak, a Nagy Lámának személyesen mondhatja el. És mikor a Tasi Láma bejött, elmesélte neki, amit Peking falán hallott az esthomályban.

- Könyörögve kérlek, Rinpocse, utazz haza minden pompa és fény nélkül Tibetbe!

A szent barátságosan felelte:

- Sorsomat nem kerülhetem el. Meg van az már előre határozva, az Idők kezdete óta. Áldott legyen életed útja!

Ezzel kezét az ifjú fejére tette és megajándékozta őt a hosszú élet istenének aranyozott bronzképével.

Néhány nap múlva hallotta Dorcse, hogy a Nagy Láma megbetegedett. Az ünnepségek és zarándoklatok abbamaradtak. Bőséges alamizsnát és pénzadományokat osztogattak a nép között és a szerzetesek a Sárga templomban lármás muzsikával igyekeztek elűzni a beteg testét kínzó gonosz szellemeket. A Hvang-ssi titkos termében egyre fokozódott a nyugtalanság. A szent lázálomban feküdt és már nem értette a körülötte mormolt végnélküli himnuszokat. Nem ismerte meg többé a megöregedett császárt sem, aki aggódva, meggörnyedten közeledett fekhelyéhez. Lelke felszabadult minden földi köteléktől, hogy könnyedén, mint a lepke hagyhassa el gubóját. És egyik napon - a tizenegyedik kínai hónap második napján és a császár uralkodásának negyvenötödik esztendejében - meglibbentek szárnyai s kirepült a lélekvándorlás titokzatos térségeibe.

A szent halálának híre villámcsapásként hatott Pekingre. Utcákon, tereken mindenütt arról beszéltek a megdöbbent emberek. Sokan vigasztalást, merítettek abból a tudatból, hogy legalább áldását fogadhatták. A császár a fájdalomtól lesújtva zarándokolt a Sárga templomba, ahol a Tasi Láma holtteste ült. Mert ülve, az elmélkedő Buddha helyzetében kell minden buddhista szerzetesnek meghalnia. Ugyanebben az ülőhelyzetben balzsamozták is be a megboldogultat, majd magas arany szarkofágra helyezték. Azután három hónapon át állandóan imádkoztak és szertartásokat végeztek körülötte a lelke üdvösségéért, míg végül hosszú utakon, pusztaságokon és hegyvidékeken keresztül gyalogos emberek, vállukon vitték Tibetbe a Tasi-lunpo kolostorba.

Útra kelését most is olyan tiszteletteljes csöndben várta és nézte a nép, mint Pekingbe való bevonulását. Erke Norvo Kán és a fia egészen Kalganig, a Nagyfalig kísérték a menetet. Ugyanez az út vezetett saját csordáik legelőjéhez is. A vörös- és sárgaruhás szerzetesek között vitt arany szarkofág csillogó fénnyel vált ki a szürkesziklás háttérből. A menetben jámbor zarándokok is részt vettek és fegyveres lovascsapatok alkották a kíséretet. Olyan volt az egész, mint egy hadsereg felvonulása. Meglepetéssel és csodálkozással nézte a városok és falvak lakossága és a puszták nomád népe a pazar diszmenetet. A szerzetesek menetközben olvasójukat pergették. A halotti imák egyhangú, ünnepélyes mormolása áttörte a lódobogás zaját és a makacskodó tevék bőgését. Valahányszor új halottvivők váltották fel kifáradt társaikat, a szarkofág sarkain függő aranycsengők nyugtalanabbul, erősebben csendültek meg.

Végül elérkezett a nap, amikor az ifjú Dorcse és barátai kénytelenek voltak megválni a gyászkaravántól, amely Kalgánon túl nyugatra kanyarodott, míg a tatárfejedelmek lovai már északkelet felé, a hazai legelők irányába fordították fejüket.

[1] 1 li = 575,5 m. (a Fordító megj.)

[2] goi - folyó. (a Fordító megj.)

2.
A NOMÁDOK FÖLDJÉN.

Az örömünnepek, gyászpompa és a főváros zűrzavaros lármája immár elhalt és Dorcse visszatérhetett szülőföldjére, a pusztára, ahol gondtalan élet várta és ahol a messze távolba nyúló látóhatár egyre új kalandokat ígért.

A tatármongolok szétszórt sátortáborokban laktak a pusztán. Volt sok lovuk, tevéjük, megszámlálhatatlan mennyiségű juhnyájuk, kecskéjük és szarvasjószáguk. Legközelebbi szomszédjaik nyugat felől a Turnéd törzsek voltak. Legelőiket keletről a Sandu-gol, délről pedig a Nagyfal határolta, amelynek hatalmas sziklatömegei messze, ameddig csak a szem elláthatott, hullámos, csúcsos gerinceket alkottak. Északon terült el a végtelen fűmező, amelyet csak itt-ott szakított meg egy-egy terméketlen, puszta terület. Fönt a szibériai erdőségek felé a khalkha-mongolok legelői húzódtak. A tatármongol hercegek a nagy Dzsingisz Kántól és Kublai Kántól való leszármazásuk tudatában büszkék voltak és önérzetesek. Nem egyszer szembeszálltak Kínával is. De később, még mielőtt a mandzsuk meghódították a birodalmat, legtöbbjük az új dinasztia hűséges alattvalójává szegődött.

Dorcse, édesanyja kerek, fekete sátra körül próbálgatta első lépéseit. A sátoron túl már kezdődött számára a nagy ismeretlen. Idők multával tágult a látóköre. Háromesztendős korában már megölt egy szelíd kis mongol lovat és így lóhátról, egyre nagyobb távolságokat futott be tekintete az alacsony földhullámok fölött.

Nemsokára felfedezte azt is, hogy nem csupán a tatárok kóborolnak csordáikkal ezen a füves területen. Mind nagyobb és nagyobb körben ismerte meg a különböző törzsek nevét. Sokszor törzsfőnökök és lovascsapatok jöttek apja sátra elé, melynek bejáratánál két fellobogózott lándzsa állt a földbe szúrva. Lódobogás, lovasjáték és vendégeskedés közepeit nevelkedett és nem egyszer gyönyörködött a lakodalmi ünnepségek pompájában. Sohasem tudott betelni a sámánok bűvészmutatványaival, varázslataival, meg azzal a tudományukkal, hogy a madarak repüléséből és a juhok lapockájából kiolvasták a jövendőt. Elragadtatással hallgatta az elbeszéléseket őseiről, kiknek lelke a háziistenek láthatatlan árnyaiban lebegett a tábor körül és akiknek szőnyegeken, pokrócokon lévő képmásai a sátorfalakon függve fogadták az utódok hódolatát.

Nagyobb figyelemmel senkisem hallgatta a mese-mondók drámai előadásait a régmúlt időkről. Nem ismert szebb mesét annál, amely arról a dicsőséges időről szólt, mikor a vad tatárok törzséből való hatalmas Temúdzsin egybegyűjtötte az Ono partján, a kilencágú lobogó alatt a mongolok és ojrádok harcos törzseit és azok segítségével uralma alá hajtott minden népet a Sárga- és a Fekete-tenger között, a Jeges-tenger fagyos ködének világától egészen az India partjait mosó langyos hullámokig. Mint hatalmas orkán, zúgott fülében a lovascsapatok beláthatatlan, hosszú sorának vágtatása, íjak, nyílvesszők és lándzsák pattogása, keményített marhabőrpáncélok ropogása.

- De halljátok csak! - kiáltotta az elbeszélő. - Egyszer, amikor a hetvenesztendős fáradt Nagy Kán éppen Ordoson lovagolt át, üzenet érkezett számára a túlvilágról, hogy ideje betelt. A testét ekkor ezüstkoporsóba tették és sárga selyemsátorban helyezték el. De azóta, bárhogy is keresték, sohasem tudták többé megtalálni földi maradványait. Insanberg barlangjaiban rejtőzik az a rengeteg arany és kincs, amit a nagy hódító hadjáratai alatt szerzett. De ha valaki felhozná azt onnan, az ég villámja sújtaná agyon.

Mikor az alkonyati fény szétterült a pusztaság felett, Dorcse égő falvak visszfényét és véres harcmezőket vélt látni és a nomádok remegve lesték, nem jönnek-e a lég szellemei számonkérni tőlük a halottakat.

Dorcse szerette a pusztát és annak folyton változó hangulatait, meleg nyári napsugarát és kékesfekete téli égboltozatát, amely megszámlálhatatlan csillagával fénybe borítja a hómezőt. Szerette a sivatagot is, széllel továbbvándorló homokdűnéivel. A Góbi-sivatagot éppoly gyönyörűnek és kifürkészhetetlennek találta, mint a lélekvándorlás rejtélyes ösvényeit, amelyekről annyi csodálatos elbeszélést hallott, vándor kolduló szerzetesektől.

Dorcse a puszták fia volt és úgy ismerte azt, akárcsak az antilopok. Ahol az idegen olyan egyenletesen simának látta a talajt, mint a befagyott tengert, ugyanott ő mély gödröket és lapos emelkedéseket fedezett fel. Meg tudta tartani emlékezetében a talajrétegek színárnyalatait és a fűmezők változó sűrűségét. Ismerte a vadludak útját és az antilopok ösvényeit, ahol azok villámsebességgel és könnyedén, mint a felhő árnyéka, suhantak át a földön. Ha kutyaugatást hallott a távolból, már tudta, melyik nomád törzs vert sátrat a környéken. Ha lovával olyan bozótokon és tüskés bokrokon vágtatott keresztül, amelyekre pokrócfoszlányok és teveszőrpamacsok tapadtak, meg tudta mondani, hány nappal azelőtt vonult el arra a karaván, honnan jött és hová ment.

De a nomádok mérhetetlen földje mégsem volt elég a mongol ifjúnak. Gondolatai szívesen kószáltak a szellemek birodalmában is és mohó érdeklődéssel kísértek mindent, amit tudós lámák és vándorló szerzetesek beszéltek erről a rejtett világról. Vallásos hajlandósága ébresztett benne olyan ellenállhatatlan vágyat az iránt is, hogy láthassa a Tasi Láma bevonulását Pekingbe. És az ott szerzett mély benyomások mindjobban megérlelődtek benne azalatt a két esztendő alatt, amelyet visszatérte után hazájában töltött. És amikor egyszer elérkezett a tatárok sátortáborához a hír, hogy a Tasi Láma lelke, miután tizennyolc hónapig bolyongott ismeretlen, sötét ösvényeken, ismét menedéket talált a földön és egy Ihászai fiúcskában öltött testet, Dorcse elhatározta, hogy zarándokúira kél és felkeresi az új inkarnáció lakóhelyét.

Előbb azonban mélyebbre akart hatolni abban a szent tanban, amely az ő fűmezőiken, a hóterületeken, Mongolországban és Tibetben uralkodott. Előbb egy kolostor falai között meg akarta szerezni a lámái méltóságot. Apja, aki egyik fiát már úgyis feláldozta a kolostornak, igyekezett szándékától eltéríteni. Jobb szerette volna, ha a Vörös lobogósok lovascsapatában szerez magának tekintélyt és megbecsülést. De Dorcse nem nyugodott, míg apja beleegyezését meg nem nyerte, hogy beléphessen újoncként a „Sziklaszilárd boldogság és a magas életkor" Jehol-i kolostorába. Dalai-norban, ötnapi távolságra Dorcse hazájától északra, egy gazdag mongolnak, Sonamnak a sátrai voltak. Nem messze onnan legeltek a tevéi.

Gyorslábú baktriai tevék kiválasztása és megfelelő párosítása útján sikerült egy olyan fajt létrehoznia, amely messze földön híres volt kiváló tulajdonságairól és nagy becsben állott a környéken tanyázó törzsfőnököknél. Tenyészállat gyanánt csak olyat használt, amelynek családfája ismeretes volt már generációkon keresztül, és amelynek ősei a Volga vagy az Indus folyó partjáról vitték új győzelmek hírét a Nagy Kán sátortáborába. Egész keleti Mongolországban nem akadt Sonam futóinak párja. Magas állatok voltak, soványabbak és erőteljesebbek, mint a karavántevék és csak gazdag mongolok tudtak vásárolni belőlük.

Sonamnak több fia és egy leánya volt, Dolma. Tizenötesztendős leány, akit szépségéről, bátorságáról, sőt vakmerőségéről ismertek Dalai-norban mindenütt. A nomádasszonyok életmódját gyűlölte. Hogy nap-nap után juhokat és kecskéket fejjen, vajat köpüljön, sajtot készítsen, aludttejet és kumiszt rakjon el, azt az ő természete nem bírta el. Megvetette az asszonysátrak zárt életét. A ruhára való gyapjúkelmék és sátorfedő pokrócok szövését anyjára és annak szolgálóira bízta. A puszták szabadsága volt az élete. Szerette a napot, a csillagokat, a vihart és legnagyobb öröme volt, ha villámsebességgel vágtathatott a fűmezőkön, Sonam legjobb futóinak hátán. Úgy ült kemény bőrnyergében, a baktriai tevék két púpja között, mintha odaszögezték volna. A barinmongolok törzsében nem akadt ifjú, aki szebben lovagolt volna nála és egyetlen lovas sem követte olyan hajlékonyán és biztosan az ütemes, gyors, hullámzó mozgásokat, mint Dolma. E fejedelmi állatok felett való hatalmával és erős akaratával, meg makacsságával keresztülvitte, hogy apja megbízza az állatok legfelsőbb felügyeletével. A csordáknak ez nem volt hátrányára és Sonam sem veszített a dolgon. Dolma parancsnoksága alatt férfipásztorok állottak, de azok vakon engedelmeskedtek neki. O osztotta el a legelőket a hím és nőstény állatok között, ő határozta meg a párosításnál a választást, és az ő gyöngéd gondossága vette körül az újszülötteket.

Sohasem fordult elő, hogy Dolma meg ne tudta volna fékezni még akár a legvadabb tevéket is. Egynémelyikük alig volt szelídíthető s életveszélyes volt hozzájuk közelíteni. Különösen párzás idején, nem láthattak meg egy fajtájukbélit anélkül, hogy feldühödten rá ne támadtak volna; és a viaskodás gyakran egyik állat pusztulásával végződött. Ezeket rendszerint vasláncokkal szorították kisebb területre. Dolma kiáltásának azonban még ezek is engedelmeskedtek, füttyszavát megértették. Ha hívta őket, odamentek hozzá. És ő napsütött két kezébe fogta bozontos fejüket és megsimogatta szemüket. Még télen is, amikor pedig nehéz juhprémbundát viselt, a legnagyobb könnyűséggel vetette fel magát az álló teve hátára. Parancsszavára az állat oly mélyre hajtotta fejét, hogy a leány ballábával nyakára léphetett. Mire a teve, nyaka fölemelésével hátára lendítette őt. Lendülés közben Dolma hirtelen megfordult, és éppen a két púp közé került.