Lakatos Menyhért

Füstös képek

– részlet –

Magvető Zsebkönyvtár
[34]

A kiadás alapja a Magvető
1976-os második kiadása

A szövegmagyarázatokat lektorálta
DARÓCZI ÁGNES

© Lakatos Menyhért örökösei, 2025

Még egy alig észrevehető sóhaj, aztán szeme örök tekintetté meredt. Kőbarna arcára fagyott az idő, és a Cino Petro már csak emlék maradt. Sokáig tartó emlék, amelyről Cino Petro lánya, az öreg Liza, hosszú éjszakákon át mesélt. Meséi azokat az emlékeket idézték vissza, amikor az időt nem hónapokkal, nem napokkal mérték, hanem virágzással vagy lombhullással. Apám felett, mondta, százegyszer hullott le a lomb.

Azok voltunk, akiknek a vérébe tüzet rakott az élet, sem a szelek, sem a telek, bármilyen mogorvák voltak, nem oltották ki lángját. Lizát kis, töpörödött asszonynak ismertem, aki csak a földön szeretett ülni. Állát felhúzott térdére tette, ha beszélt, szár nélküli pipáját állandóan tenyerében szorongatta. Tökéletesen megőrizte az elmúlt századokat. Idegen volt előtte ez a világ, a helyhez kötöttséget rabságnak érezte. Ahhoz már nagyon megöregedett, hogy beilleszkedjék, a tizenkét év, amit eltöltött nálunk, egy másodpercre sem tudta kizökkenteni előző életéből. Fázott a legforróbb nyári napokban is. Felső szoknyája palástszerűen fogta körül vállát, maga alá húzott lábakkal kucorgott, fáradhatatlanul szívta a füstöt. Télen sokszor a pitarban aludt, nem tudta elviselni a putri fülledt levegőjét. Ha apám megdorgálta érte, mert szégyellte, csak legyintett.

– Oda se nézz neki, fiam, hadd beszéljenek ezek a rumungrók,‍¹ ők megszokták a robiját,‍² de én köhögök, nem tudnak tőlem aludni a gyerekek.

Soha nem hallottuk, hogy egyszer is elköhögte volna magát.

Csípte szemünket a füst, ha rossz irányból fújt a szél, kéményünket egy elhasznált bádogkanna helyettesítette. Ő a sárból rakott sparhelt előtt guggolt, nézte a sípoló nyers akácgallyakat, hogy kunkorodik habos végük a lángok között. Talán még szerette is, ha füstölt a pór.

Alig várta a tavaszt. Minden este felseperte néhány lépésnyi udvarunkat, összeszedett minden éghető anyagot, rongytól a száraz lótrágyáig. Sokáig azt hittük, azért, hogy tiszta legyen.

Apámnak is ragyogott az arca, mint aki imát mond, amikor letelepedett a kesernyés füstű tűz mellé.

Engem ez az érzés nem tudott hatalmába keríteni, csak könnyeim folytak össze az orromból kicsorduló nedvességgel, amit Mámi nem győzött törülgetni a szoknyája aljával.

Később megszoktam, és az egész napi ugrabugrálás fáradtságát a tűz mellett pihentem ki. A cserebogárszínű mogorva öregek elküldték maguk mellől azokat a gyerekeket, akik zavarták gondolataikat vagy beszélgetésüket. Mindig úgy tetszett, mintha mesélnének. Oly messziről idézték emlékeiket, amelyeket ebben a korban már csak ők értek el. Mélyre nyúló gyökerük még abból a világból táplálkozott, ami mások előtt rég történelemnek számított.

Ők maguk egy-egy ciklusként vallottak, mint elsárgult pergamenlapok, évszázadok históriáiról. Nem rohant át rajtuk az idő, az apák, nagyapák ifjúkori történetei éltek, hűséggel őrizve a letűnt századokat.

Néma ráncokba szorított szájuk a múltat mesélte, bámulták az apró lángokat, mint vad lovaik toporzékolását. Szemük, akár a bujkáló holdvilág, hol felhőkbe burkolózott, hol kiragyogott, boldog, tiszta fénnyel, ha egy-egy kedves emlékhez értek a múlt sáros, poros országútjain. Erdők, hegyek illata áradt gondolataikból, felcsörgött ereikben a vér, hallani vélték a fürge patakocskák hangját, melyeknek partjain hajdan megpihentek.

A nagyvíztől a nagyvízig jártunk. Mámi nem mondta, hogy tenger, talán nem is tudta, csak annyit mondott: baro, baro paji.‍³ Aztán hogy ez az út a Fekete-tengertől az Adriáig tartott, vagy a Fekete-tengertől a Földközi-tengerig, soha nem tudtam meg. Fiatalkorából a legkisebb emléket is fényesre csiszolta. Úgy emlegette elődeit, mint a bátorság és az ész megtestesült mintaképeit. Chacho rom,‍⁴ mondta róluk. A későbbi nemzedéket gyáva, elkényelmesedett, sem időt, sem veszélyt nem bíró cigányoknak nevezte.

– Télen nehéz volt az út, de a mi szekereink nem szakadtak le, jó lovakkal jártunk. Bizony, aki lemaradt, elpusztult, annak a vármegye ette meg a fejét. Ungrikothem‍⁵ egy volt a robijával, de itt találtuk a legjobb lovakat meg a vastengelyes könnyű szekereket.

– Ha száz sárkány őrizte, akkor is elvittük. A Cino Petro ott termett, ahol nem ismerték a félelmet. A saját járásába senkit nem engedett, ha valaki bement, vérét vette. Mindenki a maga útján mehetett, aki a másik útjába belépett, arra „krist”‍⁶ tettek. Cino Petrót alacsony termete miatt hívták Kis Péternek, de nem félt, a kígyó szájába is beleköpött – dicsérte Mámi.

– Egyszer – mindig így kezdte meséit – késő ősszel piros sapkás cigányok jöttek hozzánk Szirbikóban. Rossz ponyvás kocsijaikban igazi paripák ficánkoltak, de asszonyt vagy gyereket nem hoztak magukkal. Egy öreg, ősz szakállú cigányt vettek le a kocsiról. Betegnek látszott. Nagy tisztelettel kérték a mieinket, hogy az öreget leültethessék a tűz mellé.

– Ülj csak le, öreg! – mondták a mieink. – Mesélj, mi hozott közénk? – Nekünk feltűnt, hogy a piros sapkák alatt mindegyikük tarka kendőt visel.

– Kik ezek? – kérdezték egymástól a mieink. Jól beszélték a nyelvünket.

Az öreg ősz szakállú lassan levette sapkáját, kendőjét, előbb az egyik arcát, majd a másikat tartotta a tűz felé. Mindkét füle helyén seb tátongott, vízben úsztak szemei, mint a fekete szőlőszemek. A többi is leoldozta a kendőjét, egynek sem volt füle. Zokogtak, nem tudtak beszélni a sírástól. A mi asszonyaink bocskorokat égettek, beszórták sebeiket hamuval. Az érkezettek csak nagy sokára tudták elmondani, mi történt velük.

– Sok katona vett körül bennünket – mondta az öreg –, mit tehettünk? A gyerekek, asszonyok miatt menekülésre nem gondolhattunk. A férfiakat egy csoportba verték, behajtották az erdőbe. A vezetőjük valamit beszélt, nem értettük. Mutatta, hogy levágja a fülünket, a gyerekeket, az asszonyokat megölik, minket meg elengednek.

– Akkor vette el az isten az eszünket. – Megpróbálta lenyelni könnyeit, a zokogástól csak a szája remegett.

– Úgy értettük, ha a fülünket le hagyjuk vágni, elmehetünk. De ha nem, megölik a gyerekeket, asszonyokat. Hát mit tehettünk? Jajszó nélkül tűrtük. Véresen, szégyenkezve indultunk a tábor felé, még ott voltak a katonák, de a gyerekeink, asszonyaink és lovaink vérében térdig gázoltunk. Egy élőlényt sem hagytak meg, csak minket, levágott füllel, hadd lássa mindenki, hogy így jár, aki odateszi a lábát. Amikor megláttuk a halottakat, fogainkkal estünk a katonáknak, sokat megöltek közülünk, de végül nekik kellett elmenekülniük. Ezek itt katonalovak, de mit érünk velük, bár ne élnénk mi sem. Dolmutánkat‍⁷ tönkretették, magunk meg a cigányok magányos kutyái leszünk, akiket senki nem fogad be. Ki hiszi majd, hogy ezt a csúfságot nem a saját fajtánk tette rajtunk valami árulásért?

– Fogjátok ki lovaitokat – mondta Cino Petro –, üljetek közelebb a tűzhöz, majd hoz a holnap valamit.

Reggelre az öreg cigány meghalt bánatában. Nem csináltak neki nagy temetést, kocsirúdját kettétörték, aztán békésen elsimították a sírját. A többiek ott maradtak, árván várták, hogy meghívja őket apám a dolmutához.

Még azon a délutánon nekik adta az özvegyasszonyokat, a férjhez menendő lányokat, és útjukra eresztette őket.

A Cino Petro dolmutája megváltoztatta útirányát, délről egyre feljebb húzódott Magyarországon és Románián keresztül Oroszország felé, de a zord időjárás, a szőrös, kis termetű lovak és a nyomorúságos orosz falvak nem sok reménnyel kecsegtették őket. Mámi ott ment férjhez először, emlékül egy Iván nevű fiút hozott magával. Ez volt az első gyereke. A fületlen dolmutával csak 1870 körül találkoztak Magyarország déli részén, akik megsokasodva „Péterestyók”-nak‍⁸ nevezték magukat, mert a Cino Petro dolmutájából születtek újjá.

Sokáig nem tudtam, hová tegyem a „járás” szót az öregek elbeszélésében. Az európai cigányok, akik főleg a Balkán felől vándoroltak, Bulgáriánál két ágra szakadtak. Az egyik ág Románia keleti oldalán, a másik Szerbián át húzódott fel észak felé, mindkét esetben érintve Magyarországot. A törzsek dolmutákra oszlottak, ami nem szétesést jelentett, csupán azt, mint a század, amely szakaszokra, vagy a szakasz, amely rajokra tagolódik. A dolmuta eredetileg törzset jelentett. Ezek a kis csoportok azonban a törzseknek már csak egy-egy kis töredékét alkották.

El lehetne várni, hogy e sok kis csoport tartozzon valahová, ami összefogja őket, rendszert teremt közöttük, és irányítást ad. Az érdekesség az, hogy itt nincs egy főtörzs, mely ezt a szerepet betöltené. Ezért van a dolmutáknak önálló törzsi értékük, noha egyenként nem alkotnak törzset. Néhány jel mintha arra utalna, hogy egy törzsi közösség törvényeinek a betartása a másik csapat részére nem volt kötelező, sőt olykor nem is ismerték azokat. Ez azonban korántsem volt így. Minden törvényt, amely életüket szabályozta, a különböző törzsekhez tartozástól függetlenül, mindenkinek be kellett tartania. Ezt az is mutatja, hogy járásaikat, amelyeket „phiripé”-nek neveztek, más dolmuta nem használhatta.

Apámtól több esetben érdeklődtem a „phiripé”-re vonatkozó dolgok iránt. Velem mint gyerekkel szemben mindig tartózkodott, hogy felvilágosítson azokról a cigány titkokról, amelyeket önmagamtól nem tudtam kideríteni. Több esetben azzal tért ki a válasz elől, hogy ha majd nagyobb leszek, megtudom. Hallgatása csak fokozta érdeklődésemet. Mámi úgy tett, mintha nem értené, miről van szó, de látszott, hogy ő sem akar beszélni. Úgy rémlett, ez a szó is – a „phiripé” – titok. Sokat kellett nyafognom, hogy megtudjak róla valamit, apám néhányszor össze is szidott, de aztán hamarabb megunta a hallgatását, mint én a követelőzést.

A dolmuták vándorcigányai azoknak az országoknak a vidékeit, melyeken átjártak, felosztották maguk között – ma sem lehet megállapítani, milyen alapon. Biztos, hogy nem csupán elfoglalással, mert területi viták soha nem voltak. Bármilyen gyönge, akár egy szekérből álló volt is a dolmuta, a legvénebbek sem ismertek olyan esetet, hogy az erősebb elvette volna a gyengébb területét. Pedig a későbbi, azaz a közelebbi korban a gazdagodási vágy a cigányokat is hatalmába kerítette. A „phiripé”-t – mondta apám – mindenkinek tiszteletben kellett tartania, ha valaki megsértette, a dolmuták közösen léptek fel ellene. Ugyanis ezek a területek a szó jó vagy rossz értelmében vadászmezőknek számítottak, s a vándor életmód feltételét biztosították. Mindez elég bonyolult volt nekem, nem tudtam, hogy melyik melyikért volt. Ahhoz, hogy vándorolhassanak, feltétlenül létalap kellett. Emellett a tárgyaikat, eszközeiket, ha elhasználódtak, valahonnan pótolni kellett. Ha a vándorlás volt minden életcéljuk, akkor a „phiripé”-knek mint „vadászterületek”-nek alárendelt jelentőségük lehetett. Ha viszont azt gondolom, hogy a vándorlás nem az ösztönök hatására történt, hanem azért, hogy beszedjék törvénytelen vámjukat, akkor miért nem vették el egymás területét? Apám csak rám nézett, amikor erről érdeklődtem, és nem tárgyalt velem tovább. Ilyen esetekben én sem maradtam adós, napokig nem vittem a lovait legeltetni.

– Miért nem Mámitól érdeklődöl? – dühöngött. – Egyet azért megmondok neked, és ezt jól vésd az eszedbe: ha sokat fecsegsz, a cigányok ki fogják vágni a nyelvedet.

Talán ez segített a titoknak tűnő szavak felderítésére. Hallgattam a „phiripé”-ről. Éreztem, hogy a nyelvkivágás erősen összefügg vele. Apám nem csupán azért figyelmeztetett, hogy lerázzon magáról; hallgatása igazi aggodalom volt.

Bár ezek a vad, primitív ítéletek már régen nem vonatkoztak a települt cigányokra, azonban a beidegződött és vérévé vált ősi szokást apámnak nem volt könnyű elfelejtenie, hiszen húszéves korában hagyta ott a dolmutákat. Utána még hosszú ideig küzdött magával, míg végül a sok gyermek összeroppantotta, és ő végleg lemondott a vándorlásról. Én nomád életükről szinte semmit nem tudtam, csak elbeszéléseik alapján építettem fel magamban azt a világot. Máminak adtam igazat, szinte nehezteltem apámra, mert felcserélte szabad életét egy putri nyomasztó rabságával. Meglopott, megcsaltként búsultam sorsom felett, rám is ez vár, pedig egyáltalán nem én tehetek róla.

Reggelenként sokszorosan éreztem hatását, amikor anyám kiugratott a fészekből, mert iskolába kellett mennem. Néha megoldódott azzal, hogy apámat bezárták, az iskola és a levente elmulasztásáért kiszabott pénzbüntetést dutyira változtatták át. Nem bántott érte, szívesebben vállalta, mint én a tanulást, csak anyámmal voltak kellemetlenségeim. Tudott az ostorral bánni. Olyankor apám fajtájának mondott, akiknek se országuk, se hazájuk nincs.

– Nemhiába az úton születtél!

Ezt mindig kiemelte, mintha arról is én tehettem volna. Megérik az ember körme, aztán nem várja meg, amíg az anyja hazasétál a másik faluból. Meglettem, és hazavitt a szoknyájában. Apám is így született, mondta Mámi. Ő tizenhatszor szült, egyszer sem kellett bábaasszony.

Mámi vigasztalt.

– Ha eljönnek majd Zsidóék, elmegyünk vele, fiam, az utakra, itthagyjuk ezt a bánatot.

Egyébre sem gondolt, csak még egyszer kocsira ülni.

– Mámi, miért szokták kivágni az ember nyelvét?

Igyekeztem kihasználni a bizalmas beszélgetést.

– A tiédet nem vágják ki, fiam – simogatta hajamat –, téged majd szeretnek, mert tudol írni, olvasni. Ha megnősz, mindenki rád hallgat. A mieink megbecsülik az okos embereket.

– Mámi, mi az a „phiripé”?

– Az, fiam, a dolmuták járása, ahonnan aranyat, lovakat meg ruhákat chorelnak.‍⁹

– Nektek is van ilyen járásotok?

– Van, csak mi már nem járunk arra.

– Miért nem megyünk oda lakni?

– Soha nem laknak ott azok, akiké a terület.

– És ha mások elfoglalják? – aggódtam.

– Mért foglalnák el? Mi sem mentünk a más területére. Próbálják csak meg, krisi elé mennek, majd megtudják, mi az a cigány törvény.

Próbált megnyugtatni. Ahogy én ismertem a cigányok törvénytiszteletét, nem nagyon győztek meg Mámi szavai.

– Miért choreltátok el a mások lovát meg aranyát, amikor az nem a tietek volt? Nem féltetek a csendőröktől?

– Úgy jártunk, hogy ne találkozzunk velük. Ha kevesen voltak, őrizkedtek tőlünk, ha sokan jöttek, elszedték mindenünket, felégették kocsijainkat, szétkergettek bennünket, aztán kénytelenek voltunk a tönkrement holmik helyett újat szerezni.

– Én nem szeretem a lovakat – vallottam be őszintén.

– Hát akkor? – nézett rám meglepődve. – Gyalog akarsz járni? Úgy csak a fódozók járnak. A lovat jobban kell szeretni, mint a feleségedet, mert az becsaphat, megcsalhat, de a jó ló sohasem hagy cserben. Látod, ha apádnak nem lennének lovai, mehetne vályogot vetni. A mi fajtánk csak akkor érzi jól magát, ha hajtószár van a kezében. Te meg még arra sem vagy képes, hogy elvidd a lovakat legeltetni! Pedig emlékszel, mit mondott az öreg Fardi? Ha majd erre jönnek, megtanít csengőt önteni. Az nem rossz mesterség, bejárod vele a világot, akármerre jársz, egy igazolvány lesz a kezedben. Másként mindenfelé űznek, zavarnak. Nem úgy van már, mint valamikor, évekig nem találkoztunk csendőrökkel, most meg minden lépten-nyomon őket látod.

– Mámi, apád is tudott csengőt önteni? – ütöttem a vasat, amíg meleg.

– Azok harangot öntöttek, fiam, a papoktól kaptak igazolványt. Még a komisszár is megemelte nekik a sapkáját. Soha nem kerültek bajba, csöndes, békés dolmutának ismerték őket. A Cino Petro tudta, hogy kell csinálni, nem úgy, mint Golyó, aki már nem ismert se testvért, se istent. Apád azért hagyott el bennünket, mert nem fért össze vele. Golyó mindig veszélybe vitte az embereket, nem akart félni senkitől. Fényes nappal kifordította az urak hintaja elől a lovakat, mert csak azok jártak igazi lovakkal, örök menekülésben voltunk. Kést húzott, ha szólt valaki neki. Az erős emberek közé tartozott, de nem szerette az igazságot. Az öccsét, az apádat, utálta, mert apád nem félt tőle. Sokszor botra mentek; az olyan fiatalember, mint a te apád, nem termett botra a cigányok között, és leverte Golyót, mint a kutyát. Sokszor megkegyelmezett neki, mert Golyó olyankor gyáván könyörgött az életéért. Pedig ő, ha szerét teheti, megölte volna apádat. Mérgibe aztán apád megnősült, leszakadt tőlünk. Sirattuk mindig, és amikor Golyót agyonlőtték, eljöttünk érte. Te akkor még nem voltál meg, csak a bátyád meg a nénéd, de ő már nem hagyta a gyerekeit.

– Mámi, igaz, hogy neked mindenfelé vannak gyerekeid?

Egy ideig a fejével bólogatott, csak nagy sokára mondta sóhajtva:

– Van bizony, Szirbickában is, Romániában is. Őket már soha nem látom. Ki tudja, Fardiék mikor kerülnek erre, hogy hírt hozzanak róluk. Szanaszét züllöttünk a világba, amikor Cino Petro lehunyta a szemét.

– Tudod, én már négy év múlva tizenöt éves leszek, megmondom apámnak, adja nekem a kiscsikókat. Addigra azok is megnőnek, aztán elviszlek Szerbiába. Én is szeretném megismerni Durajékat.

Amikor apámnak elmondtam a tervemet, csak mosolygott.

– Jó… – mondta –, de akkor mától kezdve te gondozod a csikókat.

Életemben először pucoltam lovat. Igaz, idegenkedve, de mikor kis puha szájával úgy tett, mintha megcsókolná az arcom, megbarátkoztunk. Este már jött utánam, mint a kutya. Együtt ettük meg a paszulylevest, a húsba csak belefújta az orrát, aztán otthagyta. Azon gondolkodtam, mitől nőne meg leghamarabb.

Éjjel vártam, hogy mindenki elaludjon. Mámi mindig ülve gubbasztott, mint a bagoly, nem lehetett tudni, alszik vagy ébren van, de tőle nem féltem, mindig azt akarta, amit én.

– Nem alszol? – kúsztam mellé halkan.

– Nem. Mi a bajod, beteg vagy?

– Dehogy vagyok. Van fonva gatyamadzagod?

Szegénykém, nem tudta elképzelni, mi történt velem, de szó nélkül előkotorta a feje alól.

– Megyek a csikómnak heréért.

Választ sem várva kisurrantam a putriból. Napközben kiszemeltem a határban jó fonnyadt, zöld lucernát, kitűnő csemegének látszott. Éjfél után egy-két óra lehetett, tiszta, holdvilágos nyári este, még langyos volt a szekérút lisztté taposott pora, félig meztelen bőrömön mégis lúdtorsok képződtek, azt hiszem, a félelemtől.

Összekötöttem a kenderből font gatyamadzagot, takarosan porciózni kezdtem a fonnyadt, harmatos lucernát. Nem zörgött, nem pergett a levele, sorban szedtem a rendet, mintha a mienk lenne. Már nem gondoltam a félelemre, de arra sem, hogy mennyi a bíróképességem. Az első porciót meg sem tudtam mozdítani. Ez a tolvajmesterség átka, hogy nem bír annyit az ember, amennyit akar, még ha van is miből. Másodszor már nem vitt rá a lelkiismeret, hogy kitegyek belőle. Alábújtam, vastagra dagadt nyakerekkel mentem, hol az orromra, hol a kezemre támaszkodva. Félúton kiesett a gatyamadzagból, aztán már csak cincáltam, de hazavittem. Mámi kint ült a kunyhó előtt, hang nélkül fenyegetett öklével.

– Megöl apád, ha megtudja.

– Ha megtudja – lihegtem diadalmasan. – Elintézik ezt a csikóim reggelre.

Igen ám, de úgy látszott, hogy a csikók nem szokták meg a korai evést. Ímmel-ámmal majszolták, talán én is többet tudtam volna enni belőle, ha el nem alszom. Nem tudom, hogy kerültem Mámi vackára, csak már jól fent ragyogott a nap, amikor a legyek meg apám hangos káromkodása felébresztett.

– Hol voltál, legény, az éjszaka? – szidott, pedig ezt ritkán tette. – Tudod, hogy itt járt a csősz? Hazáig jött a herecsurgatáson, elment a csendőrökhöz.

Eleinte bambán pislogtam, aztán minden tisztálkodási előkészület nélkül eltűntem hazulról.

Egész délelőtt a Kiskerezsen fürödtem. Délután már nem tudtam sem a kíváncsiságomnak, sem a hasamnak ellenállni. Untam a famászást, a büdös, poloskaízű epertől hascsikarást kaptam, meztelen bőröm összehasogatták a gallyak, ragadtam a fekete eperlétől, mint a légyfogó. Jó lenne tudni, anyám otthon van‑e, vagy elment a csősz előtt? Nem, szokása kímélni az ostort. Egy marék zöld szilva után már ez sem érdekelt. Óvatosan hazasomfordáltam, leültem az ablak alá fülelni, apám a kunyhóban dudorászott pólyás kishúgomnak. Altatta. Néhány lépés, és már a pitarban kutattam ennivaló után. El kívántam kerülni minden neszt, nehogy kiverjem a kicsi szeméből az álmot, sajnos egymásba hullt minden mosatlan, mire előhalásztam közülük a kistálam. Apám nem szólt, dúdolt tovább, megvárta, amíg behörböltem a krumplilevest, csak akkor csitított, amikor beszóltam böfögve.

– Van dohányod, hé? – közben lábammal félretoltam a pitar földjén szétgurult mosatlan edényeket.

– Ne kiabálj! – énekelte halkan.

– Adjál dohányt! – suttogtam újra.

Kidobta a disznóhólyagból készített zacskót, még a sósstaniclin találtam egy cigarettához való papírt, aztán hanyatt fekve füstkarikákat eregettem Mámi vackán.

Az altatódalra majdnem elaludtam, de a kicsi megelőzött. Apám halkan kijött.

– Hallod, hé – mozgatott a lábával –, fel kell menned a csendőrökhöz, kijött érted a kézbesítő.

Ijedtemben a fellobbanó cigarettát sem tudtam kivenni a számból, rémülten néztem körül, úgy éreztem, kikívánkozik belőlem a krumplileves.

– Jobb, ha felmész, fiam, mert csak rosszabb lesz. – Látta, mi zajlik bennem.

Nem nagyon szoktam engedni a rábeszélésnek, de most nem tudtam ellenállni jóindulatának, bár szorongó érzéssel, de belenyugodtam sorsomba.

– Vesd le magadról ezt a piszkos gatyát, vedd fel az újat. – Kihozta a klottgatyát egy barna atlétatrikóval. Ezt arra szánta anyám, ha majd iskolába megyek, ne legyek rongyos. A számból megmosakodtam, kellemetlen hideg csíkok ereszkedtek végig a bőrömön, ahogy a fejem bepacskoltam vízzel. Apám ritkán szokott a tisztálkodásunkkal foglalkozni, most szolgálatkészen állt a koszos gatyámmal, megtörölgette az arcomat, hátamat. Még a fésülködésben is segített. Jól lesimított, választékot húzott, mint a muzsikus cigányoknak.

– Azt mondd, hogy a kiscsikónak hoztad! – szólt utánam.

Vissza sem néztem, simogattam az új gatyát, a cigányok rám bámultak, felemelt fejjel mentem, még a lépésre is vigyázva, nehogy port kavarjak.

A községháza kapujában már éreztem, hogy a fejemben dobog a szívem.

Átmentem a hűvös folyosón, többször átvillant agyamon a menekülés gondolata, egy pillanatig időztem a rendőrszoba előtt, de nem bírtam annyi bátorsággal, hogy visszaforduljak.

Bekopogtam. A hűvös kézbesítőrendőr-szobában kongó léptekkel sétált Bacsa törzsőrmester.

– Kézit csókolom! – mondtam halkan a csendőrnek.

A falon kardok, kulcsok, bikacsökök függtek. Lúdbőrös lettem.

– Kézit csókolom! – ismételtem még félénkebben.

Bacsa hátrafordult, talán jobban illett volna rá a kacsa név, mert az orra úgy állt, mint a rucának.

– Szervusz, kisfiam, kit keresel? – kérdezte atyáskodó mosollyal. Vállam közé húztam a nyakam, valóban nem tudtam, kit keresek.

– No mondd csak, hogy hívnak?

Elsuttogtam, ahogy eszembe jutott, látszólag nem mondott neki semmit, ha lehet mondani, még bátorítóbban mosolygott rám.

– Na, ne butáskodj – simította le ágaskodó hajfürtjeimet –, mondd csak, ki küldött.

– A heréért… – motyogtam sírva.

Arcáról eltűnt a mosolygás, mint aki nyársat nyelt, kihúzta magát.

– Ó! A Boncza fia!

Bólogattam, most már mindegy, kinek a fia vagyok, a keresztvizet nem kerülöm el. Pontosan azt a bikacsököt választotta ki, amit én kinéztem.

– Tartsd a körmöd!

Az első ütés nagyon fájt, a második is, a harmadiknál már nem éreztem semmit, pedig a csontok végeit püfölte. Az ujjaim között végigfolyó vér apró pontokban fröccsent a padlóra, sziszegve kaptam hátra minden ütés után, aztán visszanyújtottam.

– Tartsd a másikat! – ordította.

Nem számoltam, mennyit adott, azt hiszem, ő sem. Beleizzadtam az erőlködésbe, hogy a hányingerem visszatartsam; a jóízűen behörpölt krumplileves nem érezte jól magát.

– Ne találkozzunk többé! – mutatott az ajtó felé kifulladva, még rásózott az új atlétámra, aminek foszlányait ecetes ronggyal törülgették ki a húsomból. Nem tudom, a hajam hogy borzolódott össze, de előretartott, vértől csöpögő kezekkel úgy mentem, mint a holdkóros. Gondolataimat már idézni sem tudom, de az biztos, hogy lemondtam a csikóról.

Mámi elájult, amikor meglátta sallangokra vert ujjaimat, szerencsére, mert ő pókhálót vagy meleg lószart rakott minden sebre, hogy a vérzés elálljon.

Anyám aztán kitett magáért. Kiabálására odacsődült az egész cigánytelep.

Apámat mindennek elmondta, csak apámnak nem, húgomat hátba vágta, mert feldöntötte a fazekat, amiben ecetes vizet kotyvasztott. Mámi, amikor magához tért, fújkálni kezdte az ujjaim hegyét, csókolta a kezeimet, mintha ezzel könnyíteni akarna a fájdalmon. Egész éjjel nem tudtam aludni, két kezemet a mellettem levő fazekakban tartottam, de minden percben ördögök táncoltak előttem. Reggelre gombásra áztak a sebeim, be kellett menni az orvoshoz.

Bocz doktor előbb megnézte a ruhámat, hajamat, tetűt keresett, csak aztán kérdezte, mi tetszik. Amíg valami sárga, csípős kenőccsel beecsetelte ujjaim hegyét, cigánynótákat kellett neki énekelnem.

Néhány napig nem mozdulhattam el hazulról, jöttek a barátaim, Mámi bottal fenyegette őket.

– Nem mentek el innét! Hagyjátok a beteg gyereket, nem akarom, hogy belevigyétek megint valami rosszba.

Mintha ők felelnének érte. Hát igen, minden bajért bűnhődni kell valakinek azok közül, akik nem bűnösek. Mámi becsületére váljon, hogy saját magát sem hagyta ki, állandó lelkiismeret-furdalás gyötörte, mert ideadta a gatyamadzagot.

A szerbiai utazás mindkettőnk részére fuccsba ment. Apám néhány hét múlva eladta a csikókat, de én egy percig sem mondtam le arról, hogy Mámi meg a rég nem látott fia között kapcsolatot teremtsek.

Az új gatyával úgy voltam, mint akinek evés közben jön meg az étvágya. Most már bárhova mentem, kicsíptem magam. Valahogy megnőtt a családban is a tekintélyem. Apám mellé ültem az ülésre, anyámmal helyet cseréltünk. Eddig én kuksoltam a kocsi derekában, pántlikásra szaggatott gatyámban, aminek jóformán csak a korca volt, hol dróttal, hol madzaggal megkötve. Atlétásan jártam, és a trikómon csak egy varrás látszott, ahol a bikacsökkel szétvágták.

Kocsink a piac melletti zugban állt minden piaci napon, a postával szemben.

– Hé, bemegyek a postára – mondtam apámnak.

– Mit csinálsz a postán?

– Megnézem, hogy lehet levelet küldeni Szerbiába.

Dörmögött, de nem zavart a véleménye.

Vékony, ötven év körüli postáskisasszony ült az ablak mögött, rám nézett, nem szólt semmit. Türelmesen vártam, nem kellett tolongani, egyedül voltam. Tíz perc is eltelhetett, amikor félretolta az ablakot.

– Mire vársz? – Barátságtalan hangjából ítélve őt jobban idegesítette a várakozásom.

– Szerbiába szeretnék levelet küldeni!

– Hol a levél? – Hangja hasonlított a csendőrökéhez.

– Még nincs megírva.

– Akkor írassátok meg, és hozz egy pengőt.

Az ablak becsapódott.

– Jézus Máriám, egy pengőt? – mondtam hangosan. Kétségbeesésem nem zavarta a postáskisasszonyt, dolgozott tovább.

– Na, mi van?

Apám látta, hogy valami nincs rendben.

– Egy pengő kéne.

– Egy pengő? Azért elmehetnél gyalog is Szerbiába.

Tudtam, hogy rá nem számíthatok, ritka madár nála a pénz. Elindultam a piacon, titkon azt remélve, hátha lelek egy pengőt. Előfordulhat, a tojáskofák helyén már találtam két fillért, miért ne lelhetnék egy pengőt.

Majd kinéztem a szemem, de nem találkoztam a szerencsével.

A többi cigány gyerekek egy dinnyerakás mellett somfordáltak, integettek a dinnye felé, de én most fütyültem rá, más gondom volt.

Tele torokkal kiabált egy ferde szájú kaszakőárus, dicsérve portékáját, ami a kutyának se kellett, mégis ott tolongtak körülötte a ráérő, kíváncsiskodó emberek.

– Ötven fillérért ajándék! Tíz évvel tovább él, aki smirgli kaszakövet használ! Magyar parasztok, itt az alkalom!

Üvöltözött, habzott a szája, egy ócska kaszát pengetett.

– Ide nézzetek, khandel‍¹⁰ parasztok, magyar parasztok, még ilyet nem láttatok.

A kaszaköves mellett Bóber állt, az egyik barátom. Tátott szájjal nézte, hogy borotválja szőrös kezét az ócska kaszával. Egy ilyen követ rá lehetne sózni apámra, de hogy kellene egyet lopni? Ha Bóbernek szólok, hogy choreljon, megérti az árus, mert a khandel is cigány szó, büdöset jelent.

– Magyar parasztok, khandel parasztok, ide nézzetek!

Nézni sem tudtam, ahogy végighúzta kezén a rozsdás kaszát. Sokáig integettem Bóbernak, mire észrevett a tömegben. Vigyorgott, hogy közelebb áll a mutatványoshoz, mint én. Már attól tartottam, a kajszaszájú észreveszi az integetésem, mert Bóber csak a vállát rángatta, nem értett.

– Char lesko barr!‍¹¹ – szóltam neki cigányul.

A „char les” azt jelenti, hogy „nyald”, gondoltam, így hátha nem érti meg az árus.

Elvett egy kaszakövet, nézegette jobbról-balról, a bazáros félretolta maga elől, mert takarta a mutatványát. Bóber újra visszatolakodott, aztán félénken szájához emelte a követ, megnyalta, és visszatette.

– Ne zsírozd az árut, Jóska, mert levágom az orrod.

Újra félretolta Bóbert.

Azt hittem, rosszul leszek a méregtől, odavan ötven fillér, már majdnem a zsebemben éreztem. Otthagytam.

Néhány lépéssel odébb színes tollú agyagmadarakat, papírdudát, tarkabarka játékot kínáltak az árusok.

– „Asszonyok, lányok, gyerekek, gyertek a Tónihoz, vegyetek, tizennégyért a bazár, Tóni bácsi licitál” – énekelte rekedt hangon Tóni bácsi.

Közel furakodtam a bazárosasztalhoz, megálltam egy alacsony, pocakos néni mellett, aki kézen fogva sápadt kislányt vonszolt, hogy válasszon magának játékot. A melles köténye zsebéből kikandikáló sárga pénztárca láttán talpig elöntött a forróság, nem hallottam, nem láttam magam körül semmit, csak a pénztárcát. Még egy pillanatig vártam, amíg a tömeg megnyomott, aztán a tárca már az atlétám derekában lapult. Egy hórihorgas parasztlegény furakodott közénk, hangosan kacagó, hosszú copfos lánnyal.

A pénztárcás néni az égimeszelő inggallérjába ragadva kiabált segítségért.

– Ellopták a pénzemet, segítség! Csendőrség, segítség! Ez állt mellettem, tolvaj!

A fiatalember megpróbálta magát kiszabadítani, de a kis kövér asszony kezéből nem tudta. Még a tömegben álltam, amely bezárult a kiabáló asszony és a férfi körül.

– Ütni kell a tolvajt!

Óbégattak, de csak messziről, senki nem merte megközelíteni.

– Hagyja, jóasszony – lépett hozzá Tóni bácsi. – Ez a legény éppen akkor került maga mellé, amikor galléron ragadta. Annak előtte egy barna kendős menyecske állt mellette.

Hát ez a szemtanú. Kár, hogy nem mutatott rá valamelyik asszonyra, majd csak kikaparta volna a szemét. A sápadt kislány ott reszketett anyja mellett, csapzott szőke haja lucskos lett könnyeitől. Sírt az anyja, sírt ő is.

– Jaj, istenem, a kislányomat akartam vinni az orvoshoz, már mindenemet elpusztítottam, mitévő legyek, honnan vegyek pénzt újra! Az utolsó nyolc pengőm volt, megölték a gyermekemet!

A kislány kétségbeesetten nézett körül, azt sem tudta, miről van szó.

Két hüvelykujjammal meghúztam a gumis gatya korcát, a nagy sárga tárca, mint valami patkány, végigfutott a combomon, hang nélkül koppant a lábam fején. Vártam pár percet, aztán lehajolva mindenáron egy bácsi lába között akartam átbújni.

– Ott a buksza! Ott a buksza! – ismételgettem sikító hangon.

A bámulók meglepődve nyitottak utat, felkaptam a tárcát, és színlelt örömmel futottam az asszony felé.

– Néni, ez a maga bukszája?

Az asszony talán nem is szaladt, hanem repült felém.

– Ez, egyem a lelked! – Mosolygott, könnyeitől alig tudta megszámolni a benne levő pénzt.

Átölelt, megcsókolta az arcom.

A fiatalember, akit eddig a nyakánál fogva tartott, sértődötten megrántotta a vállát:

– Máskor nézze meg, kivel áll szemben!

Az asszony rá se figyelt, velem foglalkozott.

– Egyem meg a húsod, de ügyes vagy! Áldjon meg az isten, gyermekem!

Hálálkodás közben kivett egy pengőt.

– Nesze, kisfiam, ezt neked adom.

Néztem az asszony kezében a fényes pengőt, jajgatása még a fülemben csengett.

– Na, vedd el! – kínálta újra.

– Nem kell – utasítottam vissza határozottan.

A vézna kislány közelebb lépett hozzám, az öröm egy kis pirosságot adott az arcának, megfogta a kezem, szemeiben biztatás ragyogott. Megfordultam, otthagytam őket. Nem megy ez így, gondoltam.

Jó piac volt, anyám vett vagy tizenöt kiló tollat. Apám két hatalmas dinnyét hozott a kezében.

– Gyere, segíts, legény! – kiáltott messziről.

Máskor cigánykereket hánytam örömömben, most épphogy eléje cammogtam. Már reggel éreztem, hogy nem lesz jó napom. Álmomban Verge Icukát láttam, anyaszült meztelen, aki már sorba erőszakolta a nagyobb cigányfiúkat. Minden reggel elmondtam Maminak az álmom, most eltitkoltam, mint aki nem álmodott semmit.

Apám előtt gyanúsnak tűnt a kedvetlenségem, de nem tudta kiszedni belőlem az okát.

– Hallod, anyja, adhatnánk a fiúnak egy pengőt, nagy szüksége volna rá!

– Jó, majd ha terem.

Anyámtól pénzt! Ha azt mondja, húzasd ki egy egészséges fogadat, könnyebben ráhajlik.

– Itt van húsz fillér – mondta nagylelkűen –, igyatok egy féldecit.

Apám eltette a pénzt.

– Majd a Hangya előtt megállunk.

Kezembe nyomta a hajtószárat. A két fiatal pej leszegett fejjel vágtatott. Apám csak mosolygott mellettem.

– Jól mennek ezek a lovak, hé! – Bólintottam rá, mint a székely gyerek. – Ezeket nem is adjuk el, fiam, késő őszig. A két kehest hajnalban beszereljük, a vén kancát még ma délután megfiatalítjuk, aztán holnap továbbadunk rajtuk Ladányban. Ott jó vásár szokott lenni. Most te árulod a lovakat, azt hiszik rólad, valami parasztgyerek vagy. Ha jó vásárt csinálunk, ősszel egy jó zsírosbőr csizma lesz a díja.

Igen, ha rajtad állna, gondoltam, de a kapitány itt ül a kocsi derekában. Lehet, hogy belém látott az öreg, vagy tán hangosan gondolkodtam, mert hátrapillantott anyámra.

– Szóljon csak bele, az ostornyéllel szakítom be a fejét. Majd amit Hajdú Sándortól örökölt, abban rendezkedjen.

A nagypapának kilenc gyereke van, három fia, hat lánya, aztán hatvankét unokája. Ebből tizenkettő az ő nyakán. A legidősebb fia örökké a börtönben él, Sopronkőhidán csücsül már hat éve. A másik katona. Van harapófogó bőven az öregnél. Kevés örökségre lehet számítani. Na de úgyse igaz, amit apám mond, a végén mégiscsak anyám dönt.

– Állj meg! Hajts lejjebb az útról! Bemegyünk Ginszler úrhoz, nézünk neked nadrágot.

Apám leugrott a kocsiról. Én még gondolkodtam, megéri, hogy leszálljak? Ha anyám azt mondja, nincs nadrágra pénz, akkor csak veszekedés lesz belőle.

– Na gyere már! Mit dévánkozol?

Meg akartam akasztani a gyeplőt, anyám nyúlt érte.

– Majd én megfogom, aztán jó nadrágot válasszatok, kicsi ne legyen!

Meglepett az engedékenysége.

– Jó napot kívánok, Boncza úr – udvariaskodott az öreg zsidó –, tessék parancsolni.

– Valami jó priccses nadrágot adjon ennek a fiúnak, Ginszler úr.

Egy tucat cajgnadrágot tett elénk, aztán néhány darabot a jobb szövetből.

– Próbáld fel!

Kiválasztott egy szürke színűt. Soha nem éreztem magam jól nadrágban, ez jónak látszott, de én a legszívesebben mindig meztelen jártam volna.

– Maradjon rajtad!

Kifizette, aztán elhajtottunk a Hangya kocsmához.

– Nem jössz be, asszony?

– Nem, csak igyekezzetek, éhesek otthon a rajkók!

Tele volt a kocsma potyaleső cigányokkal, nagyot köszöntek apámnak egy féldeci reményében. Ő visszaköszönt, aztán kiment a budiba. Oda is csak időtöltésből, percek múlva visszajött, a húsz fillért a zsebembe csúsztatta.

– Meleg van most pálinkára, menjünk!

A pénznek jobban örültem, mint a nadrágnak. Ha holnap Ladányban jó vásárunk lesz, ott is kicsalok apámtól vagy ötvenet, aztán már nem sok kell hozzá. Lánytestvéreim irigységből majd letépték a nadrágom, ők csak dinnyét kaptak.

Egész délután égette zsebemet a pénz. Csábított a pesszerelés,‍¹² de féltem, hogy elveszítem. Már rég gondoltam olyan pénz készítésére, amivel soha nem veszíthetek. Nem nehéz, csak két darab kétfillérest úgy kell elvékonyítani, hogy a kettő egy pénz vastagságú legyen, ha ezeket összeragasztom, kifelé a koronával, akkor bárhogy dobom, mindig felül lesz a korona.

De ez a pénz még nincs meg. Lehet, ha játszom, így is nyerek, szerencse dolga. A pesszerelésnek ismertem minden csínját-bínját, de a többit is megkenték minden hájjal. Nehéz köztük okosnak lenni.

Megtapogattam a húsz fillért, szerencse, hogy nem tudják, mennyi pénz lapul a zsebemben, nehéz lenne ellenállni kihívó megjegyzéseiknek. Bulyák állandóan huzakodik velem.

– Ni… niiiincs… pé… péé… pénzed… ko… koooo-mám? Csak ú… ú… új nadrágod?

– Igen, ú… ú… új nadrágom – utánoztam dadogva. – Azért van, mert én nem hugyozom össze, éjjel is kimegyek, nem a vacokba eresztem, mint te.

– Nem baj, de van pénzem, hehehe…

Egy marék kétfillérest mutatott.

Ezt már tiszta méregből tette.

Én is dühös voltam saját magamra, mért nem vagyok képes négy fillért feláldozni, most egy dobáson elnyerhetném a pénzét. Legalább nem dicsekedne ez a húgyos Bulyák. Úgysem adja az anyjának, pedig nagyon ráférne. Amióta az apja megsüketült, alig látják pénznek színét. Jó prímás volt az öreg. Most már tippanszedésből‍¹³ élnek, meg abból, hogy hébe-hóba egy-egy cigány gyereket tanít… … …

Szövegmagyarázatok

Ahaj, Devla! – Ó, jaj, Istenem!

allét – erdei út

Amaro dad, Devla, kon san ando cheri… – Mi Atyánk, Isten, ki vagy a mennyekben…

azhukar! – várj!

baro, baro paji – nagy, nagy víz

Bater! – Úgy legyen!

bogo – rossz, sovány ló

bokhalo som – Éhes vagyok

bokolji – pogácsa

but zhanel te xoxavel – Sokat tud hazudni

chacho rom – igazi cigány

Char lesko barr! – Nyald meg a kövét!

chorel – lop

choro zheno – semmirekellő, mások után élő

chundra – ronda

De Zhelko, so phendom tuke? – Na Zselko, mit mondtam neked?

dikh! – nézd!

dolmuta – törzs

drabarelni – orvosolni; átvitt értelemben: csalni, jósolni

duhano – dohány

duozecsecsincs – huszonöt (román nyelven)

dzhuklano manush – kutyaember

dzhuva – tetű

előke – vesszőből font, sárral tapasztott kemenceajtó

engedelmo mangav! – engedelmet kérek!

feri – csak

gazho – idegen, nem cigány

harnjeko – ügyes

Jaj, Devla, sar dikhel! – Jaj, Istenem, hogy néz!

járlat, járlatlevél – hivatalos dokumentum, engedély, amely lehetővé teszi állatok szabad szállítását egy adott országon vagy területen belül

jukmánc – nőkre mondott gúnynév

kamzsi – kötélből font ökörhajtó ostor

kaska – kosár

kekerashka – szarka

khandel – büdös

Kode phendom, sar, tu muto san – Azt mondtam, hogy néma vagy

krisi – törvény

Lashi tehara! – Jó reggelt!

lindralo drab – altató

mashar – halásztörzs

márelódás – verekedés

masalka szájú – keserű mosolyú

more – hé, hallod-e

munro nano – bátyám

Na vorbin! – Ne beszélj!

najis – köszönöm

naj xurde love – nincs aprópénz

nyitol – patkol

o shingalo – a csendőr

pakszus – igazoló irat, útlevél

Papu – nagyapa

pesszerelés – pénzfeldobás, „fej vagy írás” játék

Péterestyók – Péter-nemzetség

phenav – mondom

phenel – mondja

porálók (porale) – tollasok; itt: kakastollas csendőrök

phutyárdiság – büszke, földesúri magatartás

phiripé – vadászterület

posotjari – zsebtolvaj

prikezhia – szerencsétlenség

prócákli – katonai kenyérzsák

publikáció – itt: közérdekű hirdetmények felolvasása a város- vagy községháza előtt

rémáncia – az első világháború után kiosztott gyengébb termőképességű földterület

retyerotya – rokon

rinza – pacal

robija – rabság

rumungrica – magyar cigány nő

rumungro – magyar cigány

shun! – hallgasd meg! ide hallgass!

szabógallér – nagy darabokra szaggatott kifőtt tészta

Sas, kaj na sas, zhanel o Del kana, sas jekfar, jek rom, thaj jek beng – Volt, hol nem volt, volt, az Isten tudja, mikor, volt egyszer egy cigány és egy ördög

szégel – szégyenlős

So phenes? – Mit mondasz?

Te aves baxtalo! – Légy szerencsés!

thulli – kövér

tippan – erdei hosszú szárú fű; meszelőt készítenek belőle

torongy – segg

Ungrikothem – Magyarország

valagázódj – érdeklődj

zajda – batyu

zóldány – szóda, lúgkő

Zha Devlesa! – Menj Istennel!

Jegyzetek

1 magyar cigány

2 rabság

3 nagy, nagy víz

4 igazi cigány

5 Magyarország

6 törvény

7 törzsünket

8 Péter-nemzetség

9 lopnak

10 büdös

11 Nyald meg a kövét!

12 pénzfeldobás, „fej vagy írás” játék

13 tippan: erdei hosszú szárú fű; meszelőt készítenek belőle

A Magvető Zsebkönyvtárban megjelent

[1]
Ottlik Géza: Iskola a határon

[2]
Tar Sándor: A mi utcánk

[3]
Kertész Imre: Sorstalanság

[4]
Konrád György: A látogató

[5]
Tar Sándor: Szürke galamb

[6]
Franz Kafka: A kastély

[7]
Gion Nándor: Virágos Katona

[8]
Fejes Endre: Rozsdatemető

[9]
Mosonyi Aliz: Boltosmesék

[10] Gion Nándor: Rózsaméz

[11] Agota Kristof: Trilógia

[12] Samuel Beckett: Watt

[13] Mihail Bulgakov: Egy fiatal orvos feljegyzései

[14] Gion Nándor: Ez a nap a miénk

[15] Rubin Szilárd: Csirkejáték

[16] Ottlik Géza: Hajnali háztetők

[17] Thornton Wilder: Szent Lajos király hídja

[18] Gion Nándor: Aranyat talált

[19] Tar Sándor: Lassú teher

[20] Virginia Woolf: Flush

[21] Iszaak Babel: Odesszai történetek

[22] Rubin Szilárd: Mulatság a farkasveremben

[23] Ivan Szergejevics Turgenyev: Tavaszi vizek

[24] Molnár Ferenc: A kék huszár

[25] Tar Sándor: A térkép szélén

[26] Mosonyi Aliz: Magyarmesék

[27] Esterházy Péter: A szavak csodálatos életéből

[28] Szép Ernő: Ádámcsutka

[29] Kardos G. György: Avraham Bogatir hét napja

[30] Esterházy Péter: Hrabal könyve

[31] Rubin Szilárd: Római Egyes

[32] Giovanni Giacomo Casanova: Szökés az Ólombörtönből

[33] Karinthy Frigyes: A jövőbelátó gép

[34] Lakatos Menyhért: Füstös képek

[35] Daniel Katz: Amikor nagyapám átsíelt Finnországba

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 584 8
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL