Nógrádi Gergely

BRUNAR

I. könyv

A Mirrén titka

Szöveg © Nógrádi Gergely

Borító és a térképgrafika © Herbszt László

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-584-045-8

Mély csönd borít, büszke hon
Ködgomolyban rideg szikla
Vér vereslik ormodon
Alant szunnyad tükröd titka

III. Béla fiai, Imre király és András herceg esztendőkön át háborúztak egymással.

András nem nyugodott bele, hogy apjuk a bátyjára hagyta a trónt.

1200-ban aztán, a pápa nyomására, békét kötöttek a fivérek. Látszólag.

András titkon tovább dédelgette uralkodói álmait. Német földről hozatott felesége, Gertrúd addig sutyorgott a fülébe, míg újra bátyjára támadt.

Imre győzött. Öccsét fogságba vetette, Gertrúdot száműzte az országból.

Hamarosan azonban szörnyű kór hatalmasodott el a királyon. Érezvén, hogy közel a vég, úgy döntött, megkoronáztatja ötéves kisfiát. Azt hitte, ezzel biztosíthatja leszármazottai trónutódlását…

TARSA

Nem zuhant le mindjárt a nyeregből. Tenyerét görcsösen a torkára tapasztotta, vér csordult elő az ujjai közül. Izmai belefeszültek a fájdalomba.

– Tarsa, hé! – ugratott mellé a fekete köpenyes, aki Mortinfern grófság ezüst koponyás lobogóját tartotta a kezében. – Hallod a szavam, Bagya falusi Tarsa?

A haldokló szaggatottan hörgött, karja élettelenül hullott az ölébe. Álla alatt, ahol a nyílvessző átütötte a nyakát, fekete lyuk tátongott.

– Miért…? – vinnyogta kínban. – Miért lőttek…? Messze volt még a fa…! Nem érdemeltem ezt…

A zászlóvivő felnézett. Látta, hogy ha pár lépésnyire is, de maguk mögött hagyták az őrfát. Ijedten hordozta körbe a tekintetét. A terebélyes csertölgy Héjahant határát jelezte, ott kezdődött a halál jeges leheletét árasztó, nappal is sötétbe burkolózó Mirrén-rengeteg.

A zászlós riadtan kémlelte az erdőt. Fakó árnyak siklottak a fák között.

Előrehajolt, megragadta a másik ló kantárját.

– Vissza kell mennünk a többiekhez, itt gyilkosok lesnek ránk. Túlságosan is előresiettél, Tarsa.

– Messze volt még a tölgy… – nyögte a sebzett lovas. – Láttam…

– De praestigiis daemonum…{1} – sóhajtotta keserűen a zászlós. – Gyere, induljunk!

Megfordította és rövid vezényszavakkal ügetésre fogta a méneket.

Körös-körül mezei pipacstenger hullámzott. A megvadult augusztusi szél olykor leszaggatta és magasba fújta a virágok papírvékony szirmát. Ilyen könnyen szakad ki a lélek is az emberi testből, ha üt a végső óra.

A haláltusáját vívó katona arca fehérre vált. Mellkasa zihált, tüdeje kétségbeesetten küzdött az utolsó lélegzetekért. A zászlós borús pillantást váltott a távolabb várakozó fegyveresekkel, közben reménytelenül ingatta a fejét.

– A hősi kriptába teszünk, testvér, gondoskodom róla… – fordult aztán a haldoklóhoz, de megbicsaklott a hangja. Szerette volna hinni, hogy a szerencsétlen még hallja az ígéretét. Tartozott ennyivel a cimborájának.

Az átlőtt torkú harcos oldalra billent a nyeregben, majd hangtalanul lefordult a lováról. A zászlós leugrott halott társa mellé. Bámulta egy ideig a tágra meredt szempárt, aztán intett a fegyvereseknek.

A holttestet a lovasa nélkül maradt ménre kötözték, majd elindultak lefelé a csapáson, amely Héjahantról a Jarge-völgybe vezetett.

Lent, a völgyben Ardon gróf komoran ült hatalmas, fekete csődörén. Körülötte vagy félszáz katona várakozott csendben. Az imént még trágár történetekkel szórakoztatták egymást, most azonban némán, zord tekintettel követték a domboldalon leereszkedő gyászos csapatot. Épp a völgybe értek a fegyveresek, amikor Tarsa lova váratlanul, prüszkölve felágaskodott, mintha megérezte volna a halál szagát.

– Ej te, no! – fogták körül a katonák nagyot rántva a kantárján, mire az állat megadón lesunyta a fejét.

Ardon rideg arccal figyelte a jelenetet. Keze a díszes grófi kard markolatára fonódott, ezt leszámítva azonban semmi sem árulkodott az érzelmeiről. Bő, fekete bársonypalástja és súlyos pallosa ugyan méltóságot kölcsönzött neki, ám alighanem az ország mind a kétmillió lakója tudta, hogy Ardon pusztán a szerencsés véletlennek köszönheti nemesi címét és Mortinfern várát, nem pedig vitézi dicsőségének. Tizenegy esztendővel korábban, a dalmát háborúban III. Béla serege is ott volt Zára ostrománál, s bár a magyar király győzelmet aratott a velencei csapatok felett, alkonyatra gát emelkedett elesett katonáiból a tengerpart és a harcmező között. A király egyik gyáva zsoldosa, Ardon (a kiégett püspöki rezidencia üszkös falai közt bujkálva) sebek nélkül vészelte át a küzdelmes napot, s a lassan kihunyó nap gyönge fényében, vérben gázolva végigszaglászta a hullahalmokat gyűrűk, nyakláncok, pénzes erszények után kutatva.

A vízhez legközelebb eső holttest-gúlából nyitott kéz meredt elő. Aszott, foltos kéz volt, ám egyik ujján oroszlánpárt ábrázoló aranygyűrű ragyogott. A hitvány keselyű megborzongott örömében. Vérbeli dögevőként csapott le a zsákmányra. Pedig, ha tudta volna, hogy kinek az ujjáról igyekszik lerángatni az esztergomi páros oroszlánt…!

A nyitott kéz hirtelen becsukódott, s Ardon hiába igyekezett kivonni magát a vasmarok szorításából, tehetetlenül vergődött, akár a csapdába esett vad. Hallott ugyan a halál utáni izomrángásokról, mégis keserves káromkodásban tört ki rémületében. Miután csitult kissé az ijedelme, eszébe ötlött, hogy talán legokosabb volna szabad kezével kirántani a kardját és teljes súlyát beleadva, egyetlen csapással lemetszeni a túlvilágról átnyúló kart. Ehhez azonban nem volt elegendő bátorsága. Mást eszelt ki. Megragadta a kezet, amely az ő kezére kulcsolódott, és kihúzta a hozzá tartozó testet a hullahegy mélyéről. Gondolta, arrébb vonszolja a tetemet, és ott, ahol illetéktelen szemek nem láthatják, gondosan lefejti az ékszert az ujjról. Ha máshogy nem megy, egyszerűen lemetszi az ujjat a leszúrókésével – így hívták a tőrt, amivel a szolgák szíven döfték a vaddisznót a Pilisben, miután a vadászok lándzsával megsebesítették. A nyúzáshoz jól értett Ardon, a nemes urak mindig rá bízták az alja munkát, amihez nem fűlött a foguk.

A vértől ragacsos holttest messzire bűzlött. Úgy negyvenöt esztendős lehetett a katona, akkoriban már idős embernek számított. Apró szemű, míves kidolgozású láncinge, bőrrel szegélyezett, aranyló sisakja és fényűző vértezete alapján magas rangja lehetett a királyi seregben. Mélyen barázdált arcát kurtára nyírt, ősz szakáll keretezte, karján és combján éhes tetvek szántották fel a pergamenszínű bőrt. Nyitott sebeit újra és újra fekete legyek lepték el, ahogy Ardon a közeli bozótos felé vonszolta.

A hullarabló hirtelen megtorpant. Mintha a nadrágszára beleakadt volna valamibe, talán egy földből előmeredő cserjehajtásba. Hátrafordult. Azon nyomban visszahőkölt. A halott őt nézte. Hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve tartotta Ardon durva szövésű nadrágját, s közben rászegezte meredt, hideg kék szemét.

Ardon megborzongott. Lehajolt, félénken megérintette az öreg halántékát.

– Valóban élsz, uram?

Érezte, ahogy a vér lüktet a verőérben.

A katona fájdalmas lassúsággal emelte fel a fejét. Gyötrelmes arccal végigtapogatta a vértjét.

– Szorít… – zihálta kábultan. – Nem kapok levegőt.

Ardon egy szívdobbanásnyi ideig tétovázott, aztán a vergődő alak mellé térdelt, és lazított a vérten. Félt, hogy ha az öreg valami csoda folytán túléli a sebesüléseit, elkotyogja majd, mi történt, s őt előveszik a hadbírák, amiért nem segített a bajtársának. Döntenie kellett hát: vagy leszúrja, vagy megmenti.

– Hamarosan újra elveszítem az eszméletemet – suttogta erőtlenül a katona. – Jelezd az őrjáratnak, hogy itt vagyok! Kerítsenek orvost!

Ardon szája félmosolyra rándult.

– Nem hinném, hogy megvívhatnál a figyelmükért az ifjú sebesültekkel, uram.

– Húzd le a gyűrűmet, és keress fel Esztergomban! – szólt az öreg.

– Hálám nem kerül majd el, dicső megmentőm. Az őrjáratnak pedig mondd, hogy a király fekszik itt!

Ardon ereiből kiszaladt a vér.

– Béla? Béla király?

Felpattant, tátott szájjal reszketett. Szinte hipnotizáltan meredt a mozdulatlanságba ájult ősz katonára. Hát így fest a leghatalmasabb magyar úr? Az Ardonhoz hasonló földönfutók nemigen találkozhattak az ország első emberével.

A következő percben előrelendült, és lerántotta a király ujjáról az oroszlános ékszert. „Isteni szerencse, isteni szerencse!” – hajtogatta magában. Lélekszakadva rohant a sebesültek után kutató fegyveresek felé.

– A felség erre van! Jöjjetek, Béla király megsebesült!

Húsz napra rá a lábadozó Béla pompázatos esztergomi királyi palotájában fogadta megmentőjét. Ardon nem győzte kapkodni a fejét: faragott márványtömbök között kínálta hellyel az uralkodó egy bársonnyal bevont elefántcsont ülésen, és arany függőpecséttel hitelesített oklevelet nyújtatott át neki az udvarmesterével.

– Mától fogva Mortinfern várának ura vagy, Ardon gróf – jelentette ki zengő hangon a király. S bár később gyakran hallott arról, hogy Mortinfern urából vérengző gazfickót csinált a hatalom, sosem hitte el. Haláláig hálával gondolt a megmentőjére.

Ardon gróf néhány esztendő alatt a legkegyetlenebb önkényurak sorába lépett. Lelketlensége, embertelen uralma a neki kiszolgáltatottak félelméből táplálkozott. Úgy beszélték, félezer fegyvertelen jobbágyot kaszabolt már le csak úgy, unalmában. Neki szolgálni nem volt egyéb, mint tánc a halállal.

Csoda, ha a zászlós is reszketve közeledett ura felé? Amikor a felderítők csapata Ardon csődöre elé ért, a gróf kérdőn pillantott rá.

– Tarsát, uram… Tarsát meglőtték a mókárok…!

Harag villant Ardon szemében. Mókárok! Vad, tébolyult ördögfik, a Mirrén gyilkos követői. Válogatás nélkül ölnek, ha védeniük kell a Tükröt. Az őrfán túl mindenkit kíméletlenül levadásznak.

– Halljam, pontosan mi történt! – szólalt meg a gróf. Nem emelte fel a hangját, ám abból így is kihallatszott az izzó gyűlölet.

A zászlós nem törte a fejét elfogadható hazugságokon. Túlságosan is tisztelte Tarsát ahhoz, hogy megmásítsa a halálát. Végtére is Tarsa a grófért adta az életét, emlékezzék hát rá kellő megbecsüléssel Ardon.

– Tarsa előrelovagolt, maga mögött hagyva a felderítőket. Mindig úgy szokta. Bennünket óvott, biztosítani kívánta a háborítatlan vonulást. Ezúttal azonban megcsalták az érzékei.

– Az érzékei?

– Elnézte a tölgyet. Sosem történt még vele ilyesmi. A mókárok küldhettek rá szörnyű varázslatot. Vagy a Tükör, isten tudja.

Mortinfern ura ingerülten legyintett. A zászlós alázatosan meghajolt.

– Tarsa jó katona volt, uram. Hű katona. Megérdemelné a hősi temetést.

Ardon válasz helyett elléptetett lován a zászlós orra előtt. Meg sem állt a domboldalig. Az emberei várakozón néztek utána, s egymás között találgatták, vajon elmúlik-e a nap vérontás nélkül. A grófnál ezt sosem lehetett tudni.

A zászlós lehajtotta a fejét. Nem voltak kétségei afelől, hogy Tarsát egy jeltelen tömegsírba kapartatja majd el a gróf. Ardon általában gúnyos megvetéssel viseltetett elesett harcosai iránt. Egyenesen árulóknak tartotta őket. A rátermett katona ura védelmére esküszik föl, vallotta. A rátermett katona életben marad, minden körülmények között. Vagy ha mégsem, hát jól hal meg: hősi harc hevében, hűvös vassal a szívében.

Kedvenc katonáit persze kellőképp megbecsülte Mortinfern ura. Elestük után nem egyet bebalzsamoztatott közülük. Előtte egy oldalukon ejtett metszésen keresztül eltávolíttatta beleiket, s agyvelejüket is kivonatta az orrukon át. Múmiáinak külön sírkamrát nyittatott vára hűvös pincéjében. Úgy dédelgette a halott hősöket, mintha még mindig élnének.

A zászlós undorodva kiköpött. „Urak! – gondolta megvetőn. – Egytől egyig azt képzelik, halhatatlanok. Ostobák! Az örök élet reménye a bukottak hite. Menekülnek, rettegnek a megfagyott időtől, ezért háborúznak szüntelen. Ha megértenék, hogy halandók, többé semmitől sem tartanának. Megbecsülnék az életet; a sajátjukat éppúgy, mint a szolgáikét.”

Ardon megállította a lovát. Felpillantott Héjahantra. Legszívesebben támadást vezényelt volna, hogy mind egy szálig kardélre hányja a mókárokat. „Átkozott kis férgek! – dohogott magában. – Miattatok kerülnünk kell. Mégis merre? Mocsarak, mocsarak mindenütt! Az egész ország egyetlen nagy, bűzlő mocsártenger! Mire Fehérvárra érünk, a koronázásra, a koponyával hímzett grófi lótakarók és nyeregalátétek is sártól szürkéllenek majd, hogy azt az átkozott gyermekkirályt is enné meg a fene!”

Dühösen kémlelte a szirtet, de már döntött: visszafordulnak, és a Pilis déli lankáin törnek át a folyóhoz, hogy elérjék a Pozsony felől Győrön és Esztergomon át kanyargó dunai országutat. Van arra egy gázló, az őszi esőzésekig biztonságos terep a lovaknak. Félnapos kerülő, mégsincs más választásuk. Ha harcra kerülne sor a mókárokkal, ötven ember vajon mire volna elég?

Fentről, a meredély irányából neszezés hallatszott, olykor kardcsörgés és vad harci kiáltás vegyült a szüntelen duruzsolásba.

Ardon felemelkedett a nyergében. Csendet parancsolva magasba lendítette a karját, mire rögvest abbamaradt a katonák beszélgetése. Némaság borult a völgyre.

Erősödtek a nyers hangok, s a fennsík szélén egyszerre ördögarcú szerzetek bukkantak föl. Alacsony növésű, tömzsi figurák, a leghórihorgasabb sem érte el egy kilencéves gyermek magasságát. Fejük búbján fürtös, dús szőrzet feketéllett, homlokuk alatt szabálytalan, bozontos szemöldök kanyarodott. Húsos ábrázatukkal, cserzett bőrükkel, széles, tömpe orrukkal már-már komikusan csúnyák voltak. Tarka vászonöltözéket és bőrből szabott lábbelit viseltek, örökké a nedves föld szúrós szaga terjengett körülöttük. Közülük a férfiak, amíg el nem érték a katonakort, keleten, gazdagon termő földjeiken segédkeztek az öregeknek. Akik végre fegyvert foghattak, a Pilisbe indultak, hogy a jövőlátó Mirrén védelmére keljenek. Így folyt ez évszázadok óta, még a honfoglaló Árpád vezér kötött örök szövetséget a mókárokkal, a Pannon-medence legjobb földjeiért cserébe. A mókárok pedig az életüket is feláldozták volna, annyira hittek feladatuk fontosságában. És boldogok voltak így! Hinni egy célban, elköteleződni, kockáztatni érte: ez a boldog élet titka!

A rejtelmes tükör sorsa tehát jó kezekben volt. Most is kihívón pillantottak a mélybe a mókárok, láthatóan erős harci láz fűtötte őket. Lehettek vagy kétszázan. Tekintetük kíméletlenül üzente: „A vénséges őrfánál kezdődik Héjahant. Oda nem léphettek be! Kerüljetek, máskülönben úgy jártok, mint a társatok!”

Ardon ismerte Héjahant törvényét, figyelmen kívül hagyta hát küzdő kedvét. Nyugalmat erőltetett magára. Ám mielőtt elvágtatott volna csapatával a másik irányba, fagyos tekintettel felemelte mutatóujját a mókárok felé.

– Rettenetes vérontásra készüljetek, kutyák! – morogta az orra alatt. – Visszatérek, s ha úgy tartja kedvem, magamhoz veszem, amit olyannyira védelmeztek.

A mókárok elcsitultak. Pontosan értették, mit üzen a gróf feltartott ujja.

RUTKER

Alkonyodott. Rutker comes a dömösi királyi kúria kőerkélyén állt. Széles, petyhüdt arcát behunyt szemmel fürdette a lenyugvó nap gyöngülő fényében. Bíborvörösben játszott az ég alja, mintha véreztek volna a fellegek. A kőhajításnyira hömpölygő Duna mentén, folyásnak fölfelé, öszvérek birkóztak a hepehupás vontatóúton egy sózsákokkal megrakott dereglyével. Húzták-vonták a nyomorultak a fauszályt, meg-megfeszült a nyakukba vetett vastag kötél. Zebegénynél, ahol széles kanyart írt le a folyó nyugat felé, jelentősen lassult a víz sodrása. Ott végre fújhattak egyet az állatok és hajcsáraik, talán tábort is vertek éjszakára. Nem ártott persze ügyelni a zátonyokra, Újvölgy magasságában rengeteg volt a vízből épp csak kilátszó sziklakő.

A Dunánál a nap is máshogy simogat, mondogatta mindig Rutker, noha a nyár végi meleg örökös verejtékezésre kárhoztatta. Ennélfogva, ha nagy ritkán délelőtt útra szólította némely halaszthatatlan elfoglaltsága, például egy-egy elháríthatatlan tanácskozás Fehérvárott vagy Esztergomban (minden érdemleges, ami magyar földön végbement, abban a két városban történt) már fél órával a reggeli tisztálkodás után undorító, savanykás izzadságszag lengte körül a medvealkatú férfit, s ezen az sem segített, hogy naponta többször permetet fújt bő ujjú, rókaprémmel szegélyezett comesi bársonyköpenyére a Ciprusról hozatott rozmaringos-kakukkfüves párlatból.

Kedvére való volt a környék. Azóta, hogy négy esztendővel előbb Gertrúd kíséretével magyar földre érkezett, szívesen múlatta az időt a Pilis erdőiben. Vadászgatott is a fejedelmi szállásterület birtokain, ha Imre király épp külhonban háborúzott. Midőn idehaza tartózkodott a király, Gertrúd németjei jobbnak látták meghúzni magukat, nehogy úrasszonyuk sorsára jussanak. Imre idegenbe száműzte öccse, András feleségét, az asszony ugyanis rendre összeugrasztotta a testvéreket.

A nap még le sem bukott nyugaton, a hold már hatalmas, gonosz szemként sárgállott keleten. Dömös falu lakói aludni készültek. No, nem mindegyikük. Magas, girhes, sápatag férfi kaptatott fölfelé a dombon a kúriához. Karmazsinvörös préposti palástot viselt, és Rutker elégedetten bólintott, amikor megpillantotta.

– Atyám! – kurjantott le az erkélyről. A palástos férfi megtorpant, felnézett.

– Jövök, Rutker, jövök! – kiáltott vissza, majd összekulcsolta maga mögött a kezét, és folytatta az útját.

A comes igazán nagyra értékelte az atya igyekezetét. Jó félórányi sétára állt a kolostori altemplom, s Adolf prépostnak az esti ima után haladéktalanul útnak kellett indulnia, ha sötétedés előtt a kúriához akart jutni. Márpedig senkinek sem volt tanácsos a fekete éjszakában barangolnia, hacsak nem ápolt szoros barátságot különféle, élesre fent kézifegyverekkel. Kiváltképp akkor akadhatott félnivalója az éji vándornak, ha Isten szolgája volt. A haramiák előszeretettel rabolták ki a papokat, hisz azok csak a legritkább esetben konyítottak a kardforgatáshoz.

A prépost szívesebben tett volna látogatást Rutkernél nappali verőfényben, ám a comes azt üzente neki nem egészen egy órával korábban, hogy olyan ügyben kell szót váltaniuk, ami nem várhat másnapig. Mit tehetett Adolf atya? Útnak indult. Kire is számíthatna az ember idegenben, ha nem a földijére? Rutker és Adolf a kies Szászország lankáin látták meg a napvilágot, s a comes nemrég feleségül vette a prépost édes kishúgát, Elzát.

– Ein wahrer Freund{2} – dörmögte Rutker, miközben le nem vette a szemét a prépostról. Aztán egy tépett szőrű, fekete macska vonta magára a figyelmét. Az erkély alatt ácsorgott, és keservesen nyávogott.

Rutker fanyar pofát vágott, és rándított egyet a vállán. Fiatalabb korában szívesen vette célba íjával az elcsatangolt kandúrokat a vadászkastélyok és vendégházak erkélyéről, mára azonban megromlott a szeme, kénytelen volt hát felhagyni a szívének oly kedves időtöltéssel.

Megfordult, cölöplábain nehézkesen a kőfalú terembe billegett. Odabent, a szűk ablakoknak köszönhetően, kellemesen hűvös volt a levegő, s ezt a comes igencsak értékelte. Különösképp szenvedett az idei forró augusztustól, jobbára csupán a nap végén merészkedett ki a hűs falak közül, s ha utaznia kellett, arra az éjszakát vagy a hajnalt választotta.

A királyi öcs, András fölöttébb kedvelte a behemót kékvért. Nem elsősorban azért, mert Rutkert a felesége hozta magával a császárságból, s András majd’ minden németet igyekezett a szívébe zárni, akit Gertrúdja arra érdemesnek talált. Sokkal inkább, mert haspók embereit rendkívül sokra becsülte. Úgy tartotta, hogy aki jóízűen és sokat fal, az mindig hűségesen szolgálja majd urát, hisz tőle akkor is enni kaphat, ha az egész világ éhezik. A Rutker-félék életében a zabálás jelentette a legnagyobb örömöt. Igaz, e tekintetben senki sem előzhette meg Videt, Vasvár urát, akinek akkora pocakja volt, hogy örökösen két szolga járt előtte és tartotta kendőben a hatalmas testrészt, egy cseléd meg mindig utána baktatott egy igencsak teherbíró sámlival, hogy az uraság leülhessen, ha kifárad. Nem, vele Rutker igazán nem vetekedhetett. Egyelőre. Persze volt rá esélye, hogy egyszer beéri a vasi ispánsági székhely nagyurát. Föltéve, hogy kellő ideig életben tud maradni – amire azért, ilyen túlsúly mellett, kevesen fogadtak volna komoly összegben.

Ez azonban egyelőre csak álom lehetett a comes számára. El is hessegette az efféle képzelgéseket, fontosabb teendők szólították. Nádori címre áhítozott, s András megígérte neki, hogy ha valamikor is trónra léphet, első intézkedései közt szerepel majd a Rutkernek való birtok- és címadományozás. Csak aztán megérje a comes a megindító pillanatot, amikor német létére országos magyar úr lehet belőle!

Szó, ami szó, egy ideje ijesztően rossz bőrben volt. Most is nehézkesen támolygott a terem közepén álló masszív tölgyfa asztalhoz, hogy kimerülten lehuppanhasson végre egy súlyos rönkszékre, amelyet cserzetlen nyúlbőrrel tettek kényelmesebbé számára. Már ennyi mozgás is kifárasztotta. Mellkasa percekig sípoló zihálással emelkedett és süllyedt, füle mellett kis patakokban futottak le a verítékcseppek. Erős fájdalmai lehettek, mivel testén a hajlatoknál kipállott a bőr az izzadságtól, és berepedt, mint valami ócska szövetdarab. Mégsem panaszkodott soha. Nem tartotta volna nemesemberhez méltónak.

Kisvártatva bejelentették Adolf prépostot. A comes intett, hogy vezessék elé, egyúttal meggyújttatta az asztalon meg az ablakpárkányon álló gyertyákat, és ifjú nejéért küldetett.

– Nagyrabecsült comesem! – sietett be Adolf prépost a terembe. – Mi volt oly sürgős?

– Az Úr kegyelméből, hamarosan megtudod, atya – hunyorított Rutker, s úgy, ültében megrázta a pap kezét. – Vendégünk érkezik.

– Vendégünk? – kerekedett el a prépost szeme. – Ilyen késői órán?

– Hajts föl elébb velem egy kupa burgundit, tegnap hozattam a pannonhalmi apátságból, mesés! Aztán mindent elmondok.

– Jól tudod, hogy szívesebben kortyolok egy serleggel a Szentfa-forrás hűsítő vizéből – rázta a fejét a prépost. – Hát húgom sora hogy telik?

– Kérdezd meg tőle te, magad! – bökött az ajtó felé fejével a comes. Karcsú, angyalarcú lány állt a terem végében, bebocsátásra várva. Épp oly elragadó volt, mint amilyen ártatlannak tűnt.

– Az én tündéri Elzám! – emelte meg kissé karját a prépost, s a lány, hozzá sietve, kötelességtudón csókot lehelt a csontos-foltos kézfejre. Miközben felegyenesedett, bátyja hálás szemmel odasúgta neki: – A te Adolfod sosem felejti el, mivel tartozik a kishúgának.

Elza lesütötte a szemét. Bátyja valóban adósa volt, nem is kevéssel. Az eredetileg keleti fűszerekkel kereskedő Adolfot és üzlettársát csaláson kapta megbízójuk, egy szász méltóság az itáliai Bari kikötőjében. Vasra verve vitték vissza őket hazájukba, Adolfra bélyegsütés várt vagy orrcsonkítás. Esetleg bűntársának sorsa: neki, az ítéletet meg sem várva, keréken törette ízekre az altestét a megkárosított szász nagyúr, miáltal a szélhámos örök életére nyomorékká lett. Ez esetben Adolf bizonyosan a felnégyelésért könyörgött volna. Inkább a halál, mint a szenvedéssel teli élet!

Ekkor lépett közbe a tekintélyes nemes, Rutker. Elza kezéért cserébe megmentette a lány bátyját az ítélőszéktől, nem sokkal később pedig, Gertrúd hívásának engedelmeskedve, mindhárman hazát váltottak. Adolfon mégis bélyeg maradt a Bariban elkövetett csalás, és ha a magyarok nem is, Gertrúd körében minden német tisztában volt sötét múltjával. Rutker úgy vélte, reménytelenül összekuszált sorsából a papi élet jelentheti a menekvést sógorának, így kijárta számára az udvarnál a préposti címet. Segítőkészségét Elza a hitvesi ágyban igyekezett megszolgálni.

Szegény lány. Anyja sorsát élte újra, amaz sem szerelemből lépett házasságra. Elza, ha Rutker éjszakánként az ágyékára parancsolta, egy fiú arcát képzelte maga elé. A fiúét, aki két esztendeje megcsókolta. Titkon őt szerette, s nem az alatta fújtató, döglötthal-szagú ártányt, akié lett, bátyja érdekében.

Gyönyörűségesen sudár volt a lány, ahogy üde ifjúi szépségében az ösztövér prépost mellett állt.

– No, hát az uradat nem köszöntöd? – vonta fel a szemöldökét sértődést mímelve a comes.

Elza vonakodva a férje felé indult. Rutker már a lányból áradó kényszerűségből is érezhette a köztük lévő áthidalhatatlan távolságot. Érezte is, csak nem törődött vele. Szerette elvenni azt, amiről úgy gondolta, jár neki. Türelmetlenül toppantott, mire Elza meggyorsította a lépteit. Amint a comes elé ért, a férfi a derekára fonta hájas karját, és mohón magához húzta, hogy zsíros csókot leheljen finom vonalú ajkára.

– Csakhogy ideértél hozzám, galambom – susogta Rutker, majd jobbjával szemérmetlenül végigsiklott a lány combján.

Elza lába remegett. Az idegek vallomása volt az a remegés. Félelemről árulkodott.

Adolf az egyik ablakhoz lépett, és kibámult a sötétbe. A csillagok mint elszórt kristálycseppek ragyogtak az égen. Pásztortüzek izzottak vörösen a folyó mellett, a hold fénye ezüstbe vonta a part menti fákat.

Négy év sem volt elég ahhoz, hogy a prépost megbarátkozzék a látvánnyal, amint egy pohos emberi roncs élvetegen öleli az ő álomszép kishúgát.

– Vágyik tán egy sikamlós hancúrra a kisasszony? – vihogott a comes visszataszítóan, aztán elkomorodott az arca. – Bizony megérdemelnéd, hogy elfenekeljelek! Hát úgy kell ideerőszakolnom magamhoz, te lány? Mit szól ehhez a bátyád? Így kell egy férjet szeretni?

– Német lány – szólt a prépost, meg sem fordulva. – Tiszteletre nevelték.

– Tiszteletre… – hajolt előre kissé ültében a comes, és zsírpárnáktól övezett derekán megfeszült a köpeny. Beszívta az ifjúság mámorító illatát, szunnyadó férfiassága lassan ébredezett. Ujjbegyével, a finom, fehér ruhácskán keresztül megérintette a lány mellbimbóját. Elza megadón ácsorgott, mint a vágásra váró barom, csak ajka görbült le csöppet. „Hagyd magad, előbb szabadulsz!” – visszhangzott fülébe anyja intése.

– Hosszú volt a nyár, rémesen hideg telünk lesz – közölte fakó hangon a prépost, tekintetét még mindig a kinti sötétbe fúrva. Aztán, a comes szaporává váló lélegzését hallva, megpördült a sarkán.

– Sürgős ügyben hívattál, sógor! Beszéljünk inkább holnap? Megalszom itt, a vendéglakban, s a reggelink mellett megtárgyaljuk, amit meg szeretnél.

Rutker elengedte a lányt.

– Menj feküdni! – intett neki a fejével.

Elza szemlátomást megkönnyebbült. Kihátrált a teremből, és becsukta az ajtót.

Adolf prépost ellépett az ablaktól.

– Mit kell hát tudnom, Rutker?

A comes nagyot nyelt, az iménti gerjedelme után csak nehezen tudott megszólalni.

– Nem titok előtted, hogy nádor akarok lenni, Gertrúd pedig királyné.

A prépost bólintott.

– Folytasd!

– Imre király vasárnap megkoronáztatja a fiát. Nem tehet mást, hisz halálos beteg. Csakhogy utunkban van a kis László, érted, ugye.

– Olyat mondj, comes, amit nem tudok!

– A tiroli, aki hamarosan betoppan hozzánk, vállalja, hogy elindítja a kölyköt minden élők útján.

Megrándult egy izmocska a prépost szája sarkában.

– Úgy érted… A sírba vezető úton? Rutker hátradőlt a székén.

– Köztudomású, hogy a gyermekek manapság könnyen halnak. Lepra, himlő, pestis, kolera. Ezért kell sokat csinálni belőlük.

– Gyilkossá akarsz lenni, sógor? – dörögte fagyos hangon a prépost.

– Ez igazán méltatlan feltételezés! – rötyögött a comes. – Sosem emelnék kezet egy ötéves gyermekre.

– Megteszi azt a tirolid! Isten irgalmazzon bűnös lelkednek!

– Istent rád hagynám, atya. Annál is inkább, mert megyés püspökként még ájtatosabban szolgálhatnád.

A prépost érdeklődőn felszegte a fejét.

– Megyés püspököt mondtál?

A comes szája gúnyos mosolyra húzódott.

– Jól hallottad. Miután András trónra lép, többé nem létezhet számunkra elérhetetlen álom.

A falakon pajkosan vibrált a gyertyalángok fénye. A prépost nyugtalanul nézte a virgonc táncot.

– A megoldást illetően… Nos… Mennyire leszel erélyes, comes? Mégiscsak egy gyermekről van szó… Egy királyi ivadékról!

Rutker hahotában tört ki. Nevetése túl harsány volt, mondhatni, őszintétlen.

– Az a merész gondolat fogant meg az agyamban, hogy jót teszünk a kölyökkel, ha megszenved a haláláért. A szenvedőket Isten különösképp szeretettel fogadja. Tévednék?

A prépost elhessegette a kérdést.

– Nem vállalsz túl nagy kockázatot?

– Sőt, restellem, hogy nem nekem jutott először eszembe!

– Ki a megbízó?

– Ugyan, hisz csupán egyvalakinek van mersze kieszelni a trónörökös megölését!

– A pénzt is ő biztosítja hozzá?

– No, nem. Azt nekünk kell összeadnunk. Elvárja tőlünk. Ezért avatlak be a terveinkbe.

Kopogtattak. Megnyikordult az ajtó, a szolga bújt be rajta.

– Egy úr van itt, azt mondja, hívásra jött – jelentette.

– Ereszd be! Nem illendő megvárakoztatni a vendéget, még ha akasztófára való csirkefogó is az illető.

A szolga bólintott, de nem tágított.

– A szakácsné kérdi, hogy távozhat-e vagy kívánnak még kései vacsorát fogyasztani az urak.

– Mondd meg Mariska nénémnek, hogy nincs ma már dolga, elmehet.

A szolga távozott. A prépost aggasztó gondolataiba merült. Csend telepedett a teremre. Nem hallatszott más, csak odakintről az erdő sűrűjének sóhaja, ahogy a vén fákat forgatta a szél.

– Uraim! – harsant egy pillanattal később a terem végéből. A hang, amely a nyitott ajtóból érkezett, reszelős volt és fülsértő. A comes és a prépost egyszerre fordították fejüket az érkező felé. – Hosszú utat tettem meg, hogy hajlékukba érjek. Érdemes volt?

– Az majd elválik – morogta Rutker. – Kerülj beljebb!

Darabos mozgású, csúf ember ballagott a terem közepére. Állán hegyes szakállat viselt, himlőtől felszántott arcán ocsmány vigyor ült.

A prépost egyetlen, átható pillantással szemügyre vette a fickót. Kecskebőr szűre, fűzöld térdnadrágja, szíjfonatos bocskora láttán bizalmatlanul ráncolta össze a homlokát. A szűr alól kikandikált a bajor vadászkés bőrtokja.

– Mielőtt a részletekbe bocsátkoznánk – kezdte a kecskeszakállas –, ugye ez az a terem?

Rutker értetlenkedve félrebillentette a fejét.

– Az a terem?

– Amelyben vagy százötven éve megölték I. Béla királyt.

– Ó igen! – csapott a homlokára a comes. – Bizony, ez volt a trónterem egykoron.

A tiroli megilletődötten járatta körbe a tekintetét. Szinte látta maga előtt, ahogy az I. Béla ellen összeesküvő ispánok parancsára az ácsok által meggyengített baldachinos trónmennyezet rászakad a királyra.

– Tudják, a magamfajta egyszerű, kétkezi munkás nagy tisztelettel viseltetik minden helyszín iránt, ahol élet oltatott ki – magyarázta. – No, de térjünk a lényegre!

Kínálás nélkül helyet foglalt az asztal túlfelén, Rutkerrel szemben. A prépost állva maradt. A bérgyilkos pimasz magabiztossága láttán beteljesülni vélte legrémesebb aggályait.

– Napközben lehetetlen vállalkozás kijátszani a királyi őrséget – vágott a közepébe a comes. – Marad hát az éjszaka.

– Úgy ám, az éjszaka! – csettintett a tiroli, s keze a köpönyege alatt lapuló halálos fegyver felé mozdult. – Az éjszaka a szorgos hangyák nagy barátja.

– Hogyan képzeli elvégezni a… A munkát? – kérdezte nyugtalanul a prépost.

A tiroli vonakodó lassúsággal felelt.

– Megbocsásson, atyám, ha nem veszi zokon, ez maradjon az én titkom. Ön csak merüljön el az imádságban, a többit meg bízza ránk, Isten elkóborolt bárányaira.

– Akárhogy is, biztos halál kell – feszült meg a löttyedt bőr Rutker képén. – Legjobb volna, ha lemarnád a húst a kölyökről, és vastag szekercéddel szilánkokra forgácsolnád a csontjait.

A prépost a kezébe temette az arcát.

– Erre nincs szükség, nagyuram – mondta a tiroli. – Még senki sem jött vissza az áldozataim közül. Különben egy percet sem alhatnék a kísértetektől.

– Semmiképp se feledkezzék meg a kellő elővigyázatosságról! – figyelmeztetett nyomatékosan a prépost. Ezzel voltaképp arra akart utalni, hogy a bérgyilkos még véletlenül sem keverheti bele megbízói személyét a fertelmes gaztettbe.

– Nincs mitől tartania, atyám, hangot se hallat majd a kis féreg – felelte a fickó. – S ha mégis rajtam ütnének, használom bajor cimborámat!

A prépost felszisszent, és ájtatosan a mennyezetre emelte a tekintetét. Rutker szuszogva az asztalra könyökölt. A tiroli elfintorította az orrát. Ahogy a comes nyálfröcsögve beszélt hozzá, elviselhetetlen ravatalbűz csapott elő a szájából.

– Tudsz-e szúrni úgy, hogy nyüszítsen? A kecskeszakállas arca felderült.

– Mestere vagyok a gyötrésnek, nagyuram. Megmártom vasamat a mellkasában, ám meg nem ölöm mindjárt, hogy álló napig senyvesszék a kínok. Csöpp szíve van még egy ilyen fiókának, épp csak a pengém hegye lesz véres.

– Azt a csöpp szívet kipiszkálhatnád nekem a kölyökből – csapott a levegőbe ökölbe szorított kézzel Rutker. – Megnyugtatna, aztán meg a dömösi varjaknak is jár valami nyalánkság, ha már Mariska néném belőlük főzi a legfinomabb húslevest.

– Miért nem cselekszel hát magad, comes, ha ilyen jól tudod a módját? – fakadt ki türelmét vesztve a prépost.

– Ego sum natus in aula et non in caula{3} – húzta ki magát dölyfösen Rutker.

– A baráti perpatvart az urakra hagynám – egyenesedett ki székén a tiroli, s tüstént erő költözött a tartásába. – Ejtsünk szót végre a fizetségről, ha nem bánja a comes úr!

Rutker kihúzta az asztal fiókját, aranyforintokkal teli szütyőt vett elő belőle, s vigyorogva feldobta a levegőbe. Amint visszaesett a tenyerére, megcsörrentek az érmék.

– Keress fel, ha végeztél! – vetette oda a tirolinak.

A fickó előrenyúlt, és ujjával megérintette az elébe tartott szütyő finom szövetét.

– Esetleg egy részét, ha lehetne előre, nagyuram – próbálkozott. Rutker behajította a szütyőt az asztalfiókba.

– Előre semmit. Soha. Hanem rögvest elszámolunk, amikor viszszatérsz. Bízz a szavamban, mást úgysem tehetsz!

A tiroli csippentett a szemével. Nem a comes szavában bízott, hanem a saját vadászkésében. Rutker is tisztában volt vele, hogy ha az elvégzett munka ellenére nem fizetne a bérgyilkosnak, még aznap a lefejezett hulláját hurcolná a Szerémség felé a Duna megvadult vize, és kóborkutyák rágcsálnák le a bőrt a koponyájáról a dömösi kúria udvarán.

– Reggel Fehérvárra indulok, a koronázásra – terelte el a szót Rutker. – Uraságod is várható arrafelé a napokban?

– Vasárnapra tervezem az utazást, miseidőben már bizonyosan ott leszek, ki nem hagynám az imádságot! – nyerített fel a fickó.

– Máskülönben túl sokan csellengnek majd a gyermek körül, jobb alkalomra várok a mostaninál. Nyugodjon meg, nagyuram, előbb vagy utóbb megcselekszem, amit kíván.

– Helyes. Az eltökéltséged kedvemre való. Biztos vagyok benne, hogy pénz nélkül is az ország érdeke mellé állnál.

– Melyik országra céloz, nagyuram?

– Bármelyikre, amelyik fontos számodra.

– Ó hogyne, pénz nélkül is… Hah, a végén még arra jutunk, hogy szívességet teszek az öléssel.

– Tulajdonképpen igen. Szívességet a nemzetnek.

– Jó, ezt mondom majd a mészárosnak is, ha húsért megyek hozzá: „A nemzetért öltem, pajtás, tégy hát te is szívességet a nemzetnek azzal, hogy idelöksz nekem egy ürücombot!”

– Nohát, bizonytalan hűségű, aki csak a pénzért hazafi. Milyen rég szajkózom: porrá omlik a nemzet, ha zsoldosokkal védetjük.

– Úgy, úgy, uram – helyeselt a tiroli. – De iparkodnék emlékeztetni rá, hogy nekem nem ez a hazám, és nem ez a nemzetem. Kegyelmed hogy van ezzel?

Rutker kelletlenül pillantott Adolfra. Oly olthatatlan szenvedéllyel gyűlölte a mostani királyt és az udvartartását, hogy képes volt a legkézenfekvőbb tényekről is elfeledkezni.

– Ha végeztél a küldetéssel, térj vissza Dömösre! – igyekezett ismét józanságot erőltetni magára. – Könnyen lehet, hogy Imre kopói a nyomodban lesznek. A prépostság jobb oldalán nyílik egy alagút. Átfut a Duna alatt, egészen a marosi Remete-barlangig. Remek menekülő útvonal, kevesen tudunk róla.

E szavakkal a kezét nyújtotta a tirolinak. A fickó megszorította a comes jobbját, majd határozott léptekkel elhagyta a termet.

Valahol avart égettek, csípős füst gomolygott a terembe az ablakokon át. Ez már az ősz illata volt.

– Durcásnak tűnsz – fordult a préposthoz Rutker.

– Nincs ínyemre belekeveredni ebbe a gyalázatba – nyalta meg nyűgösen lefittyedt ajkát a pap.

– Már benne vagy. Nyakig.

– Jó, ha már benne vagyok, hadd kérdezzem meg, a kölyök lemészárlása után mi lesz? A fél ország Imre mellett áll! Ott van mindjárt Petur, az országbíró. Aztán a kalocsai érsek, János. És szófukarságukban is a legveszélyesebbek az Imre spanyol feleségével érkezett mortundorfok, Simon és Mikhál! Mindenkit nem ölethettek meg, Rutker!

– Sajnos… – dohogta a comes. – Ami egyébként a mortundorfokat illeti, igen előkelő helyet foglalnak el Gertrúd halállistáján. Máskülönben mit háborogsz? Csupán azt tesszük, amit az új nemzetünk elvár tőlünk. A többi nem a mi dolgunk. Nem te szoktad mondani, hogy a halál Isten egyetlen igazságos törvénye?

– Valóban az egyetlen. Ha Isten osztja!

Tartalom

TARSA

RUTKER

{1}  A démonok szemfényvesztései… (latin)

{2}  Egy igaz barát (német).

{3}  Palotában születtem, nem ólban (latin).