A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Copyright © Marilyn Miller, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-04-9

Aspen

Reggel hétkor felettébb szokatlan, hogy síri csend van a házban. Avery általában a fürdőszobában készülődik, miközben a kedvenc dalait énekli, Henry az ajtót veri, hogy jöjjön ki végre. És itt jövök én a képbe. A tipikus kora reggeli anyatigris, aki megpróbálja szétválasztani a dühöngő gyerekeit, persze mindezt több-kevesebb sikerrel.

Először a lányom szobája felé veszem az irányt. A folyosó hosszú és nagyon világos, fehér falain a férjem felmenőinek a képe lóg. Néha megállok előttük, és elgondolkodom, hogy kékvérű nemesként vajon mit tettek Angliáért vagy a világért. Lehet, hogy semmit? Csak a szivarjuk füstjében ücsörögtek egymás érdemeit méltatva? Néhány arcképen öreg és komor emberek vannak, bár melyik angol arisztokratára ne mondanák azt, hogy komor? Néhány arc talán mosolyog. Talán boldogok voltak a fényűző életükben, ahol végig szabályok szerint éltek. Ezek a szabályok határoznak meg engem és a családomat is.

Végre Avery szobájához érek. Benyitok, óvatosan kémlelek körbe, mert a mai világban nem lehet csak úgy betörni egy tízéves gyerek szobájába. Ilyenkor vág fejbe a felismerés, hogy mennyire rohan az idő. Nemrég még én etettem, öltöztettem és fürdettem, ma már kész kishölgy, aki határozottan akarja érvényesíteni az akaratát. Halk nesz szűrődik ki a fürdőszobából. Gyanakvóan összeráncolom a homlokomat, majd kinyitom az akadályt jelentő ajtót. Avery és Henry a földön ülve csomagol fényes papírba egy kisebb papírdobozt.

– Mit csináltok? – kérdezem karba tett kézzel, mire mind a ketten megugranak.

– Anya! Kértelek már, hogy kopogj, igaz? – Avery hangja határozottan cseng, Henry szeme kíváncsian csillog. Abban a szempárban még megbújik a gyermeki tisztaság.

– Én is, én is! – helyesel.

Vajon mikor nőttek fel a gyerekek ilyen hamar? És hol voltam én ez idő alatt?

Az évek olyan gyorsan peregtek, mint a homokóra finom szemcséi. Az időt ugyan nem lehet megfordítani, de itt hagyta a boldog emlékeket. Olyan képeket, amiket egy anya halála napjáig hordoz magával. A mosolyokat, a hangos nevetéseket, az első könnycseppet, az első elgőgicsélt szavakat. Az anyai szív olyan, akár egy kincsesláda, ami a kifogyhatatlan emlékek és a szeretet tárháza.

– Mondjátok el, mit rejtegettek előlem!

– Hamarosan úgyis megtudod. – Henry arcára finom mosoly ül. Persze, hogy tudom. Egy hónap múlva lesz a születésnapom. A gyerekek valószínűleg arra készülnek ilyen lázasan.

– Akkor vegyük úgy, hogy nem láttam semmit. – Lassan hátrálni kezdek az ajtó felé, nem akarom elrontani a meglepetésemet. – Viszont nektek van fél órátok, hogy elkészüljetek.

– Én leszek az első! – pattan fel Avery.

– Mindig te vagy! – duzzog Henry.

– Tudod, mit szoktam ilyenkor mondani?

Megsimogatom a fiam arcát.

– Elsőkből lesznek az utolsók.

– Így van. Készüljetek, addig megnézem az apátokat.

Végignézek a gyerekeimen. Büszke vagyok arra, hogy az évek során milyen emberré váltak. És az én munkámnak még koránt sincs vége. Anyának lenni sírig tartó feladat.

– Anya! – Avery az ajtó felé biccent, miközben megpróbálja a háta mögé rejteni a csomagot.

– Lent találkozunk.

Jókedvűen indulok a konyha felé, hogy elkészítsem a gyerekek reggelijét, de még megkeresem Willt. Késő este ért haza a munkából, ami persze nem meglepő, hiszen mostanában soha nem ér haza emberi időszámítás szerint. Ahogy leérek a földszintre, szólongatni kezdem.

– Itt vagyok!

A válasz a konyha felől érkezik. A fekete gránitlappal borított konyhapult mellett ül, friss újságot olvasgat. Mindig így indítja a napot.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt, édes! Hogy aludtál? – kérdezi kedvesen, közben int, hogy menjek oda hozzá. Ahogy mellé lépek, magához húz és megszagol. Mindig ezt csinálja, és ez rohadtul idegesít. Ezt a hülye szokását nem tudta évek alatt elfelejteni. – Finom illatod van.

Igen, te választottad, teszem hozzá, természetesen csak magamban, ugyanis a világért sem akarom megbántani. Tudom, hogy neki a jó illat amolyan fétis. Csak Isten a megmondhatója, hányféle parfümöt próbáltam ki, mire azt mondta, hogy neki ez a megfelelő.

– Megint későn értél haza.

– Tudod, hogy megy ez. Sok a munka.

– Azért a családodra szakíthatnál egy kis időt. – Elhúzódom tőle, és a pulthoz lépek, hogy készítsek magunknak egy finom kávét.

– Aspen! – sóhajtja.

Tudom, hogy Will nagyon sokat dolgozik, ahogy azt is tudom, hogy előkelő helyet foglal el a társadalomban. Képviselőként felelősséggel tartozik a kerületért, és persze felelősséggel tartozik Angliáért is. Will családja oszlopos tagja az alsóháznak, ez az ő hagyatéka, de ez még nem jelenti azt, hogy ránk magasról tennie kell. Nemesi rang ide vagy oda. Anglia várhat. A királynő, a politika és a munka is. A most számít. A pillanat és annak értéke.

– Nem… Engem csak az érdekel, hogy legyél itthon, amikor itthon kell lenned – határozottan fordulok felé. – A gyerekeknek szükségük van rád, és nekem is – teszem hozzá szomorúan. Úgy érzem, a mögöttünk álló évek lassan felemésztik az intimitást kettőnk között. De talán nem is a múltunk a hibás, hanem a jelenünk, amit nem osztunk meg egymással.

– Ígérem, több időt szakítok rátok. – Feláll, és elém lép. – Rád. – Végigsimít az arcomon. Valamikor valósággal beleborzongtam az érintésébe. Most viszont nincs semmi, csak ürességet érzek. És ez megrémít. Örök hűséget és sírig tartó boldogságot fogadtunk egymásnak, de most valamiért úgy érzem, ez a fogadalom elillant. Szeretem és tisztelem a férjemet. Tudom, hogy ő is engem. Viszont valami mégis hiányzik a kapcsolatunkból. A tűz. Nemcsak feleség és anya akarok lenni, hanem az a nő is, akire a férje vágyakozva néz. Will nem vágyakozik. Tudja, hogy az övé vagyok, számára természetesnek hat ez az egész. Szimbiózisnak.

– Aspen! – lehajol hozzám, meleg lehelete cirógatja az arcomat.

Szeretem a férjemet. Jó akarok lenni neki. Élni és pezsegni akarok. Lüktetni és sóvárogni.

– Will! – ujjaim puha hajába siklanak. Olyan meghitt ez a pillanat. Ritkán érünk így egymáshoz. Egy gyors puszi, és mindenki megy a maga dolgára. Többet akarok a férjemből. Nem csak puszit vagy egy gyors menetet a sötétben a takaró alatt.

– Már korán reggel egymásnak estek?

Avery robban be a konyhába, mire mindketten elmosolyodunk. A tűz kialszik, esélye sem volt felperzselni csalódottságom buja hídjait.

– Vigyázz a nyelvedre, kisasszony!

A lányunk fittyet hányva ránk leül a pult mellé.

Most jönnek az igazán nehéz évek…

– Apa szereti anyát, ezért teljesen természetes, hogy szoktak csókolózni.

Henry is megérkezik a kis csapatunkba. Még csak nyolcéves, de mintha már pontosan tisztában lenne azzal, hogy hogyan működik a világ.

– Ne nézz annyi mesét, öcsi! – Avery hangosan felnevet. Emlékeztet arra a kislányra, amilyen én is voltam. Cserfes és szókimondó. Vicces és leleményes. De ezek a tulajdonságok szép lassan vagy elmúlnak, vagy átformálódnak felnőtté válásuk során.

– A lányunk felettébb szemtelen. – Will kioktatóan néz rám. – Azt hiszem, több jó modort kellene belenevelni.

– Véleményem szerint pontosan olyan, amilyennek egy tízéves kislánynak lennie kell. Ne akard, hogy túl korán felnőjön. – Ellépek a férjem mellett, aki úgy osztja az észt a gyereknevelésről, mint hitetlen ember hamis példabeszédet a vallásról. Mit tud ő arról, hogyan kell gyereket nevelni? Nem volt velem azokban az időkben, amikor szükségem lett volna rá. Az első lépéseknél, az első botlásnál, az első komolyabb sérülésnél, vagy amikor könnyes szemmel engedtem át az óvoda kapuján őket. Habár mindenünk megvan, ezeknél a pillanatoknál jó lett volna, ha Will is ott van. Ő hiányzott igazán.

– Gyerekek, jó lesz, ha megállunk a pékségnél, és veszünk friss péksütit?

– Nekem megfelel – válaszolja fintorogva Avery, majd egy gyors mozdulattal lepattan a magas bárszékről, és eltűnik.

– Nekem is. Csak ne veszekedjetek.

Henry szomorúan követi Averyt. Neki hatalmas szíve van, lelkiekben rám hasonlít. Csak a külső jegyeit örökölte az apjától. Azt a csokoládébarna szempárt és a kanyargós kis fürtöket.

Szomorúságot látni a gyereked arcán az egyik legrosszabb érzés a világon. Bármit megtennél, hogy a bánat helyére öröm költözzön. Bármit.

– Legközelebb ne a gyerekek előtt próbálj meg kioktatni! – vágom oda Willnek, majd leteszem a csészét a pultra.

Mielőtt távozhatnék, erősen megragadja a kezemet.

– Igazam van.

– Nincs. – Kirántom a kezem az övéből. – Még gyerek. Ráérsz órát tartani nekik a jó modorról később is. Este találkozunk.

Elindulok a nappali felé.

– Későn érek haza.

– Nem meglepő.

Magamhoz veszem a kocsikulcsot és a táskámat, közben próbálom magamra erőltetni az elégedett feleség szerepet. A gyerekeim ne lássák a csalódottságomat. Pontosan elég, ha csak én érzem.

Miután kiraktam a gyerekeket az iskolában, azonnal a kávézóba siettem. Még előző nap délután megbeszéltük a legjobb barátnőmmel, Lisával, hogy a délelőttöt együtt töltjük. Egy jótékonysági árverésen ismerkedtünk meg öt évvel ezelőtt. Az igazság az, hogy nagyon nehéz a felső tízezer között igaz barátokra találni. Sok a hamis és álszent ember, aki képes átgázolni másokon. Így nem is gondoltam volna, hogy nekem sikerül találni egy olyan embert, aki nem akar beállni ebbe a nagyra becsült sorba, aki nem játssza meg magát, aki képes az őszinteségre. Nagy szerencsémre szó szerint egymásba botlottunk Lisával. Én épp kijöttem a női mosdóból, ő be akart rontani enyhén vörösboros ruhájában. A tükör elé állt, és törölgette a meseszép ruhája elejét. Közben pedig pityergett. Egy folt miatt. Egy drága ruha miatt. Legalábbis én azt hittem. Valójában a tökéletességén esett folt. Visszafordultam, és segítettem neki, hiszen tudom, milyen érzés a tökéletlenség. Miközben a ruháját tisztogattuk, elmesélte, hogy milyen fontos emberekkel kell találkoznia. A fontos emberek közé tartozott a volt férje is. Nem hagyhattam cserben. A folt ugyan nem jött ki, de a jókedve visszatért. Lisa komoly üzletasszony, aki egy félresikerült házasság után talpra tudott állni a mi köreinkben. Egy arisztokrata feleségnek nehéz a jogait gyakorolnia. És ez a 21. század. Nem születtem volna bele ebbe a világba úgy kétszáz évvel ezelőtt, ahol a nők nem számítottak többnek egy mocskos lábtörlőnél vagy egy becses kis ékszernél.

– Szia, Aspen!

Lisa jelenik meg előttem makulátlanul hófehér Armani kosztümben. Imádja a divatot, a drága holmikat, így nem volt kérdés, hogy egy kacsalábon forgó boltot nyit, ahol minden van, ami szem-szájnak ingere. Ruhák, fehérneműk, táskák és cipők.

– Szia, Lisa! – Azonnal felállok és megpuszilom a legjobb barátnőmet. Az egyetlen barátnőmet. – Foglalj helyet! – az egyik székre mutatok, közben helyet foglalok. – Nyúzottnak tűnsz.

– Ha látszik rajtam, az régen rossz. A reggeli tárgyalásom teljesen leszívta minden energiámat. Mindegy, munka – legyint egyet. – Megjegyzem, te sem festesz valami jól. Mi történt?

Egy jóvágású fiatal pincérfiú lép mellénk.

– Hölgyeim! Mit hozhatok önöknek?

– Két kávét kérnénk cukorral, sovány tejszínnel. – Lisa lopva rám pillant. – Enni?

– Nem kérek semmit. Útközben beugrottam a pékségbe, és vettem magamnak egy croissant-t.

– Akkor ennyi.

– Azonnal hozom.

– Köszönjük. Szóval, mi a helyzet? – Az arcomat fürkészve teszi fel a kérdést. Ismer engem, tudja, hogy emészt valami. Minek hazudni?

– William.

– Sejtettem.

– Mi történt?

– Semmi.

– És az baj?

– Igen, ha a semmi szó szerint semmi.

– Sajnos a mi életünkben ez teljesen normális. A gazdag férjeink egész nap dolgoznak, miközben mi otthon neveljük a gyerekeket.

– Neked nincs is gyereked.

– Szerencsére. Most egyedülálló anyukaként nevelhetném őket. Az elvált üzletasszony státusz egy fokkal jobban tetszik. De nem rólam van szó.

– Hölgyeim! A kávé.

– Köszönjük. – Sürgetően magam elé húzom a csészét.

– Mesélj! – noszogat tovább Lisa.

– Mit is mondhatnék? Úgy érzem, kezd megromlani a házasságunk. Will nagyon sokat dolgozik. Tisztában vagyok vele, hogy kötelességei vannak. Viszont mi is ott vagyunk. A családja. A gyerekek.

– És te? Mikor szexeltetek utoljára?

– Nem is tudom.

– Az baj. Attól függetlenül, mert gyerekeitek vannak, egészséges felnőttek vagytok. A szexualitás legalább olyan fontos, mint az érzelmek egy kapcsolatban. Hiszen tudod, nálunk is ez volt a probléma. Nekem ne mondja senki, hogy a szex nem fontos vagy nem hiányzik. Igenis a része kell, hogy legyen egy kapcsolatnak. Gyerek ide vagy oda. Megjegyzem, a ti gyerekeitek már nem is olyan kicsik. Nagymama, vagy akár én, és tiétek az egész nap, vagy akár napokra is eltűnhettek.

– Azt hiszed, ez nekem nem jutott eszembe? Ugyan, dehogynem – felveszem a csészét, és iszom egy korty kávét. – Amikor felhoztam Willnek, hogy csináljunk valami közös programot kettesben, azt mondta, hogy nincs rá ideje, és hogy térjünk rá vissza később. Igyekszem megtenni minden tőlem telhetőt, de néha úgy érzem, ez kevés.

– Én tudom – megszorítja az asztalon pihenő kezemet. – Te egy bombanő vagy, amiért keményen megdolgozol. Csak az a baj, hogy hiába akarsz imponálni a férjednek, ha ő nem veszi észre. Nem gyanakodtál arra esetleg, hogy…

– Dehogynem. Nem vagyok hülye. Átfutott már az agyamon, hogy mi van, ha esetleg van valakije. Tudom, hogyan működik a világ. Will nagyon sokat utazik, sok emberrel találkozik, sokszor van távol tőlünk akár napokra is.

– Igen. És mint tudjuk, egy egészséges férfi, aki még fénykorát éli, nincs meg napokig szex nélkül. – Lisa közelebb hajol hozzám – Még akkor sem, ha unaloműzésképpen kiveri magának.

– Lisa!

– Így van. A férjed jó pasi. De ezt te is tudod.

– Éppen ezért félek attól, hogy megcsal. Próbálok hinni benne, bennünk, de egyre jobban befészkeli magát az agyamba a gondolat. Viszont, ha ez így van…

– Még semmi sem biztos, de tény, hogy nyitott szemmel kell járnod.

– De mi van, ha William tényleg megcsal?

Valósággal széthasítja a fejemet a fájó gondolat. Sokszor agyaltam ezen, de mindig ugyanoda jutottam, hogy nincs rá ideje, és nem tenné meg. Nem teheti. Nemcsak miattam, a családja miatt, hanem a közéletben betöltött státusza miatt sem. Egy csalfa képviselő nem biztos befektetés az emberek számára.

– Elválsz!

– Ugyan! Ne nevettess!

– Miért?

– Azért, mert ott vannak a gyerekek, akiknek stabil és összetartó családra van szükségük.

– Tehát ha kiderül, hogy William esetleg megcsal téged, a gyerekeid miatt nem fogod elhagyni? Ez butaság.

– Nem, nem az. Az én helyzetemben, illetve a gyerekek helyzetében…

– Nem értek veled egyet – elengedi a kezem, felveszi a csészét, és ő is iszik egy korty kávét. – Tudod, mi hiányzik belőled?

– Mi?

– A dög.

– A dög? – kérdezem nevetve.

– Igen, Aspen. Te egy csodálatos nő vagy, és nagyszerű anya. De hiányzik belőled a tűz. Az a tűz, amiért a férfiak képesek lennének ezerszer is megégetni magukat. Mit látsz, ha rám nézel? – Hátradől a kényelmes széken, hogy jobban szemügyre vehessem.

Sikeres. Gazdag. Gyönyörű. Ez a három szó jut eszembe, ha a barátnőmre nézek.

– Egy gazdag nőt, aki bármit megtehet.

– Így van. Bármit – hangsúlyozza, majd ismét közelebb hajol hozzám. – Van egy klub. Le szoktam menni néha.

– Nem érdekel!

Elhúzódom.

Mit képzel? Mi vagyok én? Ennyire azért nem rossz a helyzetem.

– Aspen!

– Nem! – Most én hajolok közel hozzá. – Nem fogok elmenni semmiféle klubba, ahol vad orgiák folynak.

Lisa hangosan felnevet. Vékony, csilingelő hangja valósággal körbelengi a kávézót.

– Félreérted. Ez egy elit klub, szó szerint a felső tízezernek. Ez nem egy olyan hely, ahol vad orgiák folynak, és mindenki szexel mindenkivel. Bár, ha nagyon szeretnéd, van rá lehetőséged. – Pajkosan rám kacsint. – Ide leginkább ismerkedni járnak az emberek. Beszélgetni, eltölteni, mondjuk, egy kellemes órát. Gyere el velem egyszer!

– Szó sem lehet róla! Én soha nem tenném be a lábam egy olyan helyre.

– Pedig biztos vagyok benne, hogy segítene.

– Mégis miben? – kérdezem felvont szemöldökkel.

– Abban, hogy megtaláld a benned lévő nőt. Abban, hogy védtelen prédából erős vadásszá válj. A férjed elfelejtette, hogy milyen, amikor te vagy a világmindenség közepe. Számára anya vagy és feleség. Egy háztartási berendezés. De nő is vagy. Akinek vágyai vannak. Szoktad használni a vibrátort, amit adtam?

– Lisa!

– Szoktad?

– Néha – vallom be elpirulva. Igen, használtam néhány alkalommal, amikor Will napokig távol volt.

– Látod. Azért veszed elő, mert hiányzik valami. Valami, amitől nőnek, bujának, csábosnak érzed magad. Akarod azt a seggfej férjedet?

– Igen, persze hogy akarom. És nem seggfej!

– Mondom, mit csinálj. Este, amikor hazamegy, várj rá. Vegyél fel valami szexi fehérneműt, és készítsd magad mellé a vibrátort.

– Hülye vagy?

Lisa nem ismeri a férjemet. Neki tuti nem jönnek be ezek a dolgok.

– Nem, nem vagyok. A férjed arcába kell tolni a vágyaidat. Ha nem reagál jól, félrekefél. Ha keményen megdug, van még remény.

– Szerinted nem vetettem már be különböző női praktikákat? Nem hiszem, hogy egy vibrátor fog kihúzni a bajból, vagy megmenteni a házasságomat, vagy esetleg feltüzelni Williamet.

– Ó, Aspen! Fogalmad sincs róla, hogy a férfiaknak milyen perverz vágyai vannak.

– Ezt a klubban tett látogatásod miatt állítod? – kérdezem gúnyosan, mire Lisa lebiggyeszti a száját.

– Fogalmad sincs róla, mekkora hatalomra tehetsz ott szert. A férfiak bálványként néznek rád. Vadásznak, keringenek körülötted, de te döntesz. Mindig a nő dönti el, hol az a bizonyos határ. De nem győzködlek tovább, tudom, hogy mit akarsz, ahogy azt is tudom, hogy jól döntesz majd. És most igyuk meg a kávét, aztán menjünk el vásárolni. Talán vehetnénk neked egy új fehérneműt estére.

Lisa bogarat ültetett a fülembe. Mi tagadás, valahol igaza van. A délelőtti vásárlás alatt nem tudtam másra gondolni, csak arra, amiről beszélgettünk. Egyértelmű, hogy vannak vágyaim, amiket szeretném, ha a férjem kielégítene. Viszont nem tudom, mennyire érezné Will erősnek, ha úgy próbálkoznék, ahogy Lisa javasolta. Talán elég lenne szimplán egy új fehérneműszett. Akárhogy is, meg kell próbálnom visszahódítani a férjemet. Mert a család az első. Mindig az lesz.