Írta: Szaszkó Gabriella

A mű címe: Maradj velem

Szerkesztők: Horváth Anikó, Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Botos Tamás

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 465 7 (epub), kiadói kód: MX-1620e

Második, bővített kiadás

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Nektek, Anya és Apa,

amiért mindig bátorítotok,

bármilyen képtelen ötletem is legyen.

I. rész

„Sometimes tears say all there is to say Sometimes your first scars won't ever fade away”

(The Script: It's the end where I begin)

2012

kedd

Zsibbadó szájjal, egy pohár vodkával a kezemben rogytam le az előszobában. A fejemben hallottam a szívem lüktetését, a szemem égett, az agyamba betolakodtak a délután emlékképei. A telefonhívás egy ismeretlentől, aki közölte, hogy meghalt a bátyám. Nem hittem el. Izzadó tenyérrel, remegő lábbal autóba ültem, és egyenesen Manhattanbe hajtottam Chris menő, kétszobás lakásához, amit simán fenn tudott tartani az ügyvédi fizetéséből. A második otthonom előtt mentőautó állt. Nem villogott. Mögötte egy fekete kocsi nyitott ajtókkal.

A számba haraptam, érezni akartam a fájdalmat, hátha attól elfelejtem a vérrel teli kád látványát, ahol a bátyám véget vetett az életének. De újra átéltem, ahogy zsibbadt tagokkal állok a nappali közepén, ahol pár napja filmet néztünk a nagyképernyős tévén. Egy vörös hajú nő beszélt hozzám, papírokat kellett kitöltenem, de a hangja távolinak tűnt. A napom fájdalmas ügyintézéssel telt, a torkomba széles gombóc feszült. Egy férfinak mégse illik sírni, miközben megbeszéli az illetékesekkel, hogy egy hét múlva temessék el a harmincöt éves bátyját, akivel az előző nap még telefonon beszélt. Nem is tudom, hogy sírni akartam-e, vagy inkább ordítani.

Belekortyoltam a fanyar vodkába, aminek a szaga visszahozta anyám emlékét. A kezem ökölbe szorult. Egy forró könnycsepp végigcsorgott az arcomon, remegtem a dühtől. Christ anyánk ölte meg, és senki sem tud róla. Mindenki értetlenül áll a sikeres ügyvéd halála előtt. A csodás manhattani házban élő puccos szomszédok sajnálkozva rázták a fejüket, ahogy kiléptem a bátyám lakásának ajtaján.

Tántorogva felkeltem a szőnyegről. Lesöpörtem pár felesleges kéziratpapírt az íróasztalom barna felületéről, és bekapcsoltam a laptopomat. Elhatároztam, hogy azt teszem, amihez a legjobban értek.

Egy hetem volt a temetésig, hogy elmeséljen a történetünket. Azt, hogy Chris hogyan mentette meg az életemet a saját anyánktól.

II. rész

„A deperszonalizációs zavart általánosságban az jellemzi, hogy a személy tartósan, vagy többször visszatérően úgy érzi, különvált a testétől vagy a mentális folyamataitól, vagy hogy kívülről figyeli őket. A valóságérzékelés ép marad, de az élmény jelentős szenvedéssel jár, vagy nehézséget okoz a munkában vagy a társas működésekben. Megjelenhet abban az érzésben, hogy a test dermedt vagy halott, hogy bizonyos testrészek (például a kezek, lábfejek) nem függenek össze a test többi részével, vagy azt is érezheti a páciens, hogy különvált az énképétől, és ismeretlen lett önmaga számára, illetve hogy bizonyos távolságból figyeli önmagát.”

(Glen O. Gabbard: A pszichodinamikus pszichiátria tankönyve, 2008)

1992

A szüleink nagyon fiatalon házasodtak össze. Margaret Thompshon és James Pennington egy házibuliban ismerkedett meg New Yorkban. Apánk ekkor főiskolára járt, amíg anyánk hétvégi lazításra érkezett a városba, csupán tizenhét évesen. Ahogy azt kell, könnyed egyéjszakás kalandba bonyolódtak. Valószínűleg sohasem lett volna több közük egymáshoz egy futó kalandon kívül, hogyha Chris nem érkezik meg váratlanul. Apánk gazdag, New York-i család sarja volt, amíg Margaret egy egyszerű kisvárosi lány, aki el sem gondolkozott a továbbtanuláson. Apa felelősségteljes férfi lévén azonnal elvette feleségül a fiatal és gyönyörű Margaret Thompshont. Ezt apai ágon a nagyapám igen rossz néven vette, hiszen James felhagyott a tanulmányaival, hogy rendes munkát szerezzen, amellyel képes lesz eltartani a családját. Apa a csekély tanulásra szánt pénzéből kezdett új életet, aztán egyedül kellett tovább boldogulnia.

Egy Glens Falls nevű, New York állam északi részén található városban nőttünk fel. Az első évek egészen szépen alakultak, James segített az otthoni teendőkben, anyánknak nem kellett egyedül maradnia Chrisszel. Két év sem kellett hozzá és anyánk újra terhes lett, velem. A születésemmel minden felborulni látszott. Apánk másodállást vállalt, mivel egy négytagú családot kellett eltartania. Húszéves anyánk pedig mély depresszióba süllyedt, és hamarosan az alkoholban találta meg egyetlen vigaszát.

Chris véget nem érő gondoskodása már négyéves kora előtt elkezdődött. Csupán hat-hét hónapos lehettem, amikor anyánk annyira kiütötte magát, hogy egy teljes álló napra felém sem nézett. Apa tizenkét órás műszakot vállalt, ezért az akkor alig négyéves bátyám adta a számba a cumisüveget és tejjel itatott. Természetesen ezt csak apánk elbeszéléseiből tudjuk.

Anyánk keze sokszor eljárt kisebb korunkban is. Szigorú szabályok szerint éltünk, amit igyekeztünk betartani, mert durva verések jártak büntetésként. Főként a bátyámon csattant az ostor. Margaret Pennington hangulata és alkoholizmusa az évek során egyre csak rosszabb és rosszabb lett.

Igazán 1992-ben borult fel fenekestül a kényesre felépített egyensúly. Életem legforróbb ősze volt, amelynek egyetlen izzadságcseppjét sem fogom elfelejteni. Apánk munkája egyre többet követelt, James Pennington pedig nem verte ki a fejéből, hogy mind a két fiát egyetemre szeretné küldeni. Utazóügynökként tevékenykedett, ezért sokszor heti két-három éjszakát is távol töltött. 1992 őszén hetekre el kellett mennie, hogy távolabbi államokat is célba vehessen.

Anyánk otthon töltötte napjait. Hivatalosan házimunkával és a gyerekneveléssel foglalkozott, de ezekre határozottan kevés figyelmet fordított. Helyette imádta szórni a pénzt ruhákra, parfümökre és mindenre, ami egy tiszteletreméltó kertvárosi feleségnek kellett. Sokszor napokig ki sem mozdult a házból, csak éjszaka vette nyakába a környéket.

Kívülről normális családnak tűnhettünk. Addig a bizonyos őszig nem kerültünk a figyelem középpontjába, minden zárt ajtók mögött zajlott.

Élénken emlékszem arra az első iskolai napra. Chris lehorgasztott fejjel ült a második lépcsőfokon, mellette új hátizsákja hevert. Tizenöt éves kora ellenére gondterhelt arckifejezéssel nézte apánk készülődését. Apa ekkor késő harmincas éveit taposta. A testvérem egyre jobban kezdett hasonlítani rá, mindkettőjüknek rövidre nyírt haja volt és élénkzöld szeme. Apa hajszíne sötétebb árnyalatban játszott Chrisénél, aki anyánk sötétszőke haját örökölte. Mindketten szabályos vonású, vékony testalkatú férfiak voltak. Chris idősebb korára szinte kísérteties mása lett James Penningtonnak.

Nekem akkor két hónapom volt hátra a tizenharmadik születésnapomig. Világoskék szemem volt, amely abszolút anyáéra hasonlított. Sietve kentem a mogyoróvajas szendvicseimet, miközben minden egyes apám és bátyám között váltott szóra hegyeztem a fülemet.

– Öt éjszakára kell elmenned?

Bedobáltam az ebédet a táskámba, éppen csak szalvéta került rájuk. Az ajtóból akartam tovább figyelni a beszélgetést. Vállamat az ajtófélfának támasztottam, néztem, amint testvérem a hajába túr és tornacipős lábával dobol a lépcsőn. Apa éppen a nyakkendőjét kötötte az előszoba tükrében, csak egyetlen pillantást vetett Chrisre:

– Gyorsan el fog repülni, ne aggódj! Sietni fogok vissza hozzátok.

Pulzusom hirtelen gyorsult fel az új információtól, mivel apa öt napra még sohasem ment el otthonról. Megtörtem a hallgatásomat:

– Ha ezt előre tudtad, miért nem szóltál?

– Tegnap már az ágyban voltatok, amikor csöngött a telefon. De szombat délelőtt már itthon leszek!

Hatalmasat bucskázott a gyomrom az egyedüllét gondolatától, még a mogyoróvajas szendvicstől is elment a kedvem. Apa mellém lépett, és szorosan magához ölelt, kellemes arcszeszillatot árasztott magából.

– Ne aggódj, David! Szuper lesz az első hét, hétvégén pedig együtt elmegyünk valahova.

Bólintottam, miközben néha felpillantottam az emeletre, ahonnan egyetlen nesz sem hallatszódott le. Anyánk általában csak tizenegy óra környékén ébredt fel. Apa eközben Chris haját is összeborzolta.

– Indulás, fiúk, még a végén elkéstek az első napon, és az nem lenne szép!

Egy biztató apai mosolyt kaptunk útravalóul erre a hétre. Jól az emlékezetünkbe kellett vésnünk, hogy ne felejtsük el szombatig.

Apa hamarosan elindult az autóval, mi pedig gyalogoltunk az iskola felé, amely csak pár utcányira volt tőlünk. Chris szinte azonnal felém fordult, óvatosan megragadta a vállam. Arcán továbbra is mély barázdák húzódtak.

– David. Én ma csak négy óra felé végzek a suliban, fél öt lesz, mire hazaérek.

Hatalmas gombóc nőtt a torkomban, ennek ellenére nyeltem egyet.

– Az órarendek a hűtőn vannak, úgyhogy semmiképpen ne érj haza kettő után, világos?

Megrántottam a vállamat, hogy lerázzam a testvérem kezét.

– Nem vagyok már csecsemő! Nemsoká tizenhárom leszek.

Chris felsóhajtott, megcsóválta a fejét, majd továbbment az iskola felé. Hiába volt hűvös a reggel, hirtelen elöntött a melegség.

– Csak két és fél órát kell kibírnod vele, mire hazaérek. Kérlek szépen, ne csinálj semmi hülyeséget, öcskös!

Mondataink komolyságától újra összeszűkült a gyomrom. A szabályok elképesztően szigorúak voltak, hogyha apa nem volt otthon. Chris ilyenkor folyamatosan büntetéseket kapott, testét kék-zöld foltok borították, emiatt nem is szeretett rövid ruhákban járni. A meleg ellenére most is farmer és hosszú póló volt rajta.

– Csak legyél pontos! – mondta utoljára Chris.

Sajnos, nem sikerült megfogadnom a tanácsát.

1992

Az iskola és a régi barátok forgatagában gyorsan elrepült a délelőtt, és hazafelé sikerült addig kísérgetnünk egymást, hogy lassan fél három felé kúszott az óra mutatója. Ezt is a város főterén tudtam meg, hiszen nem volt saját órám.

Amikor rájöttem, mekkora késésben vagyok, futásnak eredtem. Körülbelül tíz perc alatt hazarohantam a központból. Lihegve támaszkodtam a térdemre, az oldalam kellemetlenül szúrt a megerőltetéstől. Kétemeletes házunk félelmetesen magasodott felém.

Lassan fordítottam el a bejárat gombkilincsét. Kellemes hűvösség legyintette meg az arcomat, amint beléptem a rövid folyosóra. Halkan kattant mögöttem az ajtó, ahogy becsuktam, mégis megtörte a lakás csendjét. Lábujjhegyen vettem az irányt a lépcső felé. Igyekeztem, minél előbb szobám biztonságában akartam lenni.

Félúton járhattam, amikor megcsapott az áporodott alkoholszag, hozzá pillanatokon belül anyám hangja társult. Összerezzentem.

– Hova-hova?

Megpördültem, kihúztam magam és összeszorítottam a szemem.

– Szia, anya! Hazaértem.

– Azt látom – mondta furcsa, kásás hangon. – Visszajönnél ide egy percre?

Lassan a konyhába lépkedem. Anyám az asztalnál ült, kezében átlátszó folyadékkal teli poharat szorongatott. Virágmintás nyári ruhát viselt, hosszú szőke haját szigorú kontyba fogta. Sminkjének elengedhetetlen tartozéka volt a vörös rúzs.

– Hány óra van, David?

Szívem erősen lüktetett a torkomban, tördeltem a kezemet.

– Kicsit elnéztem az időt.

Anya szája mosolyra húzódott.

– Tudod, hogy csak az engedetlen fiúk nézik el az időt, ugye?

Nem válaszoltam, igyekeztem kerülni anyám tekintetét.

– Az idióta bátyád és az apád miatt képtelenség téged rendesen megnevelni.

A kemény pofon váratlanul érte védtelen arcomat, azonnal könnybe lábadt a szemem. Orromat erősen facsarta az alkohol fanyar szaga. Tudtam, hogy még egyszer nem fog megütni. Nem akarta, hogy meglátszódjon a nyoma.

Lábamból kiszaladt minden erő, a legutóbbi verésem emlékei villantak fel előttem. Szerencsémre az két évvel ezelőtt esett meg, mégsem felejtettem el soha.

Anya erősen megragadta a vállamat, a nappaliba hurcolt, hiába nyöszörögtem. Csak arra tudtam gondolni, hogy nem fog sokáig tartani, utána pedig felmehetek a szobámba. A behúzott függönyös helyiségben hamarosan előkerült a bőröv.

Szótlanul húztam fel a pólómat, és térdeltem le a megérdemelt büntetésemért. Szememet annyira összeszorítottam, hogy az is megfájdult. Pillanatokon belül éreztem az öv csattanását a bőrömön, minden egyes érintésnél fájdalomrózsák nyíltak a hátamban. Ennek ellenére nem szólaltam meg, erősen préseltem össze a fogamat.

Egy pillanatra abbamaradt az ütlegelés. Utolsó erőmből felkelni készültem, ekkor anyám megszólalt:

– Már tizenhárom leszel az idén, ugye?

Bólintottam. Fogalmam sem volt, miért kérdezi, de ekkor megéreztem a hideg fémcsat ütését a hátamon.

Könnyes szemmel feküdtem az ágyamon. Képtelen voltam oldalra fordulni, hiszen a csatos ütésből is kijárt pontosan öt darab a késés miatt. Ezelőtt sohasem kaptam ki ennyire, minden egyes rosszalkodásomért Chris kérte a verést.

A fehérre mázolt plafont figyeltem a sötétített szobában. Kiüresedtek a gondolataim. Egyedül a fájdalom szívritmusra lüktető érzését fogadtam be. Egy pólót sem tudtam magamra erőltetni, pedig reszkettem az ablakon beáramló hűvös levegőtől.

Az ajtó nyitódására rezzentem össze, amitől éles fájdalom nyilallt az összes friss sebembe.

– Basszus – szólalt meg mögöttem a bátyám, pedig tilos volt káromkodni.

Gyorsan mellém térdelt, lemondóan csóválta a fejét.

– Késtél – bólintottam. – Nem szabad késni, David!

Kiment a szobából. Egy pillanatra azt hittem, hogy magamra akar hagyni, mivel megérdemeltem a büntetésemet. Azonban pár percen belül visszatért, felpakolva pár holmival.

– Nincs itthon.

Hallottam, ahogy kattan a zár a szobám ajtaján. A szemem sarkából láttam, amint Chris az íróasztalomra pakol pár szendvicset és üdítőt, amit szintén nem lehetett a szobában megenni. Ráült az ágyamra.

– Muszáj lesz felülnöd.

Megráztam a fejemet. Lehetetlent kért, annyira hasogatott a hátam.

– Hoztam fájdalomcsillapítót. Bízz bennem, ez segíteni fog!

Homályos tekintettel néztem fel a testvéremre, a sírás fojtogatott. Mire feltornáztam magam ülő helyzetbe, a vállán zokogtam, ő a hajamat simogatta.

– Nyugi, minden rendben lesz, öcsi. Csak elsőre nagyon rossz.

Egy fehér pirulát kaptam a kezembe, amit Chris a gyógyszerek közül csent. Gyorsan lenyeltem a vízzel. Tudtam, hogyha ezt anya megtudja, hihetetlen büntetést fog kapni. Megdörzsöltem a szememet, majd a testvéremre néztem:

– Ki segített… neked, amikor veled csinálta… először?

Chris halványan elmosolyodott, megrázta a fejét. Nem kellett mondania semmit, hiszen tudtam a választ. Mutatta, hogy forduljak meg, majd egy vattára csípős folyadékot öntött.

– Ezt honnan vetted el?

– Visszaviszem, ne aggódj! Csak egy kevés kell.

Óvatosan lapogatta végig a hátamat a pamaccsal, ami iszonyúan csípett, de nem szóltam semmit.

– Jó volt az iskola?

– Igen – feleltem. – Nem csináltunk még semmit! Neked?

Chris a zsebébe csúsztatta a használt vattadarabokat, a kukába nem dobhatta. Tiszta pólót vett elő nekem, közben folytatta a társalgást.

– Nekem is. Van pár új osztálytársam, egész jó fejnek tűnnek.

Friss pólóba bújtam, sokkal jobban éreztem magam. Lassan a fájdalomcsillapító is hatott, a sebeket pedig elfedtük, mintha soha nem is léteztek volna.

– Nincs még leckéd, ugye? – kérdezte. – Szerintem egy kicsit aludnod kéne.

Normál esetben tiltakoztam volna: ki akarna délután ötkor aludni? De aznap mélységes fáradtság telepedett rám. A bátyám mellett biztonságban éreztem magam. Hiába kezdődött a kedvenc sorozatom egy óra múlva, hiába voltunk egyedül a házban, én csak felejteni akartam.

– Itt maradsz velem?

Chris elmosolyodott, és bólintott.

– Persze, hogy itt maradok.

Ledőltem a pléddel befedett ágyamra, magamra húztam a takarót a meleg ellenére. Gyorsan elnehezedett a fejem. Utolsó képként az rögzült, hogy Chris a földön ül mellettem, és a táskájában kotorászik a könyveiért.

Másik kezével a szemét törölgette.

1992

Másnap reggel a beszűrődő napfényre ébredtem, amely halványan világította meg világosbarna íróasztalom fényes felületét. Melegem volt, de iszonyatos fájdalom hasított a hátamba, amikor le akartam dobni magamról a takarót. Egy pillanatra megijedtem, hogy teljesen elfeledkeztem az iskoláról, de a faliórára nézve megnyugodtam; csak öt órát mutatott. Magamban számoltam, hogy rengeteg aludtam így is, mivel előző este csak egy szendvicsért keltem fel, majd újra elbóbiskoltam.

Oldalra fordultam: a földön megpillantottam a bátyámat magam mellett. Egyetlen ősrégi barna pléddel takarta be magát, párna sem volt a feje alatt, iskolai füzet hevert előtte. Elmosolyodtam: betartotta az ígéretét.

Teljesen kiment az álom a szememből, így magam elé vettem jegyzetfüzetemet, és apró szörnyeket kezdtem rajzolni. Körülbelül tízéves korom óta rajongtam a horrortörténetekért, aminek még apám sem örült. Nagyon mélyen el kellett rejtenem a szobámban az olcsón vett rémregényeket, de a fantáziámat nem vehette el tőlem senki, magamban bármikor kitalálhattam újakat. Belső világom mindig a rendelkezésemre állt, hogy elmeneküljek a valóság elől.

Aznap reggel egy farkasemberfejet rajzolgattam az üres lapra grafitceruzámmal. Annyira belemerültem, hogy a vad firkálástól az íróeszköz kibucskázott a kezemből, egyenesen Chris arcára. Egy pillanatra levegőt sem vettem, hátha mégsem ébred fel, de halk nyöszörgések közepette megszólalt:

– Öcsi, nem tudsz nyugton maradni kora reggel sem?

– Bocsi, hogy felkeltettelek.

Chris felült a földön, majd kinyújtózott. A tegnapi utcai ruháját viselte, amiben tilos volt aludni, mert összegyűrődik.

– Már ébren voltam egy ideje, csak próbáltam visszaaludni. Hogy van a hátad?

Felhúztam a vállamat, miközben összeszedtem a szőnyegről a ceruzámat.

– Csak kicsit fáj.

– Az jó – ásított egy hatalmasat.

– Anya mikor jött haza?

Chris levette a pólóját, ugyanabban nem mehetett iskolába. Hátán begyógyult sebek sorai éktelenkedtek, habár csak a szakavatott szem számára volt igazán látható.

– Hajnalban valamikor. Felébredtem rá, de szerencsére nem nézte meg alaposan a szobát. Bár a biztonság kedvéért kitömtem párnával az ágyamat.

Összehajtogatta a plédet, majd felém dobott egy pár iskolai ruhadarabot. Szélesen mosolygott felém.

– Öltözz fel gyorsan!

Egy pillanatra sem haboztam, hamar belebújtam a farmeromba és az iskolai pólómba, hiszen a reggel volt a mi időnk. Anya sohasem kelt fel tíz előtt, így ilyenkor szabadok voltunk, persze csak halkan és módjával.

Óvatosan lépkedtünk le a lépcsőn, kihagyva az iszonyatosan nyikorgó, negyedik fokot. Hátunkon volt az előre bekészített iskolatáska, benne minden bűnös élvezettel, amiket lassan hordtunk át az iskolai szekrények biztonságába. Nálam ezek a horrorkönyvek és képregények voltak, míg Chrisnél csak egy pár AC/DC kazetta. Nyáron nagyon kellett ügyelnünk ezek megbízható elrejtésére.

A teljes szabadság előtt csak mosogatnunk kellett, feltörölni, letakarítani a konyhapultot, és elkészíteni a tízórainkat. A konyhába érve egy pillanatra összenéztünk: elszomorító volt a látvány. A szokásosnál nagyobb káosz uralkodott, a rendrakás így nem öt-tíz percet vett igénybe.

Üres dobozok és egy nagyobb, félig üres, átlátszó folyadékos üveg hevert a pulton. Emellett kenyérmorzsák és chipsmaradék. Beleszagoltam a fehér címkés palackba, és elfintorodtam. Állott, áporodott alkoholszag terjengett a konyhában, ezért Chris kinyitotta a szomszédra néző ablakot. Kellemetlenül éreztem magam a csípős esszenciától, a gyomrom egyetlen merő csomóba rándult tőle.

Chris a fejét rázta, amikor egy régi szatyorba kezdte pakolni a dobozokat, amik üresen koccantak össze. Szavakkal nem kommentálhatta az esetet, nem volt benne semmi kirívó. Követtem a példáját, és segítettem összeszedni a szemetet.

Közös erővel fél órán belül kitakarítottuk a konyhát, így gyorsan lehuppanhattunk a nagyon halk televízió elé, hogy bármilyen reggeli műsort megnézzünk. Szorosan ültünk egymás mellett, néha megbökve a másik oldalát, miközben Lucky Charms-ot ettünk lassan rágva, nehogy felhallatszódjon az emeletre. Néha Chris táljába nyúlkáltam, hogy elhalásszam előle a mályvacukros darabokat, mire megvető pillantásokat kaptam. Lebiggyesztett szájjal néztem a testvéremre, aki halkan sóhajtva nekem ajándékozta szinte az összes színes cukorkáját.

Ezek a fülledt reggelek voltak gyermekkorom legszebb emlékei.

Délután felhúzott lábbal ültem az íróasztalom előtt és kísértetes történetekkel szórakoztattam élénk fantáziámat. Minden egyes ponyvakönyvemet az iskolában hagytam, amiért szidtam is magam, hiszen legalább egyet megmenthettem volna a délutáni olvasáshoz.

Christ vártam, minden egyes zajra ki voltak élezve az érzékeim. Az anyával való találkozást szerencsésen kikerültem, nem láttam a földszinten, a hálóban pedig szigorúan tilos volt zavarni. A hátam csak egy kicsit sajgott, de sejtettem, hogy fürdés közben iszonyúan fogja csípni a szappan és a forró víz.

Megakadtam a történetalkotásban, és házi feladatom sem volt, így csak unottam néztem az ablakra, amit függöny sötétített el. Túlzottan felmelegedett volna a szobám a nyárias őszkezdetben, ha szabad utat adtam volna a napsugaraknak.

Hirtelen csukódott be mögöttem az ajtó, amitől összerezzentem. Chris dobta le a táskáját a földre, gyorsan szedte a levegőt, de mosolygott.

– Úgy látom, minden rendben. Nagyon siettem!

– Minden oké – mutattam az ujjammal. – Anyával nem is találkoztam.

Kár is volt kimondanom a szavakat, hiszen pont ekkor benyitott az ajtón. Makulátlan frizuráját igazgatta, szélesen mosolygott ránk. Újra árasztotta magából az alkohol félelmetes szagát.

– Téged is látni itthon? – biccentett Chris felé.

Külseje tökéletességet sugárzott. Idősebb koromra fogtam fel, hogy mennyire fiatal is volt akkor: mindössze harminchárom éves. Arcán csak az alkohol hagyott alig látható nyomot. Csinos, nyúlánk testalkatú nő volt akkoriban, hatalmas kék szemekkel. Lágy vonásait mindig elrontotta a vérvörös rúzzsal. A kék és a piros kontrasztja félelmetessé vált, szeme alatt pedig egyre sötétebb karikák éktelenkedtek.

– Milyen volt az iskola? – kérdezte.

Chris teljes természetességgel válaszolt, minden félelem nélkül.

– Teljesen jó. Minden rendben ment.

Anya leült az ágyamra, lassan kisimította a ráncokat az amúgy is megfeszített pléden.

– Neked, okoska, milyen is lehetne?

Chris halványan elmosolyodott. Ránézve leszögeztem magamban, hogy mennyire megnőtt ez elmúlt hónapokban. Világosbarna haját egészen rövidre nyíratta a nyárra, amitől idősebbnek nézett ki. Anya rángatott ki a merengésből.

– Délelőtt találtam egy szendvicset David szobájában.

A szavaktól megiramodott a szívem, hatalmas szemmel néztem a bátyámra, de háttal állt nekem. Magamat hibáztattam, hiszen tudtam a szabályokat, ennek ellenére elkövettem ezt a hatalmas vétséget.

– Fiúk, nagyon jól tudjátok, hogy tilos a hálószobában enni. Ezért David érdemel büntetést.

Ha nem ültem volna, akkor biztosan cserben hagy a lábam. A hátam a tegnapi verés emléke nyomán tovább sajgott, képtelen lettem volna elviselni még egy verést. Ráadásul anyánk ilyen sűrűn nem szokott megbüntetni bennünket.

A pár perces csendet Chris törte meg:

– Én hoztam be neki – mondta határozott hangon.

– Christopher. Nagyon kedves tőled, hogy védeni próbálod az öcsédet, de neki sem ártana megtanulnia a szabályokat.

A bátyám hirtelen gyorsasággal éveket öregedett. Tekintete elszánt volt, hangja egy pillanatra sem remegett meg. Én kicsi nyolcévessé töpörödtem össze a székemben. Tudom, hogy gyáva voltam, legszívesebben elbújtam volna a lépcső alá, hogy ne halljam a veszekedését, ahogy mindig is tettem. Fülemre akartam szorítani a kezemet, annyira, hogy fájjon. De nem tehettem. A testvéremen állt vagy bukott a sorsom.

– Tegnap Davidnek nagyon fájt a háta, nem tudott lemenni szendvicsért, és én hoztam fel neki. Én érdemlem a büntetést.

Anya vörös ajka széles mosolyra húzódott, de csak a testvéremre nézett, amitől azonnal megkönnyebbültem.

– Az a szabály, drága Chris fiam, hogyha valaki nem tud lemenni vacsoráért, akkor aznap este egyszerűen nem eszik.

Chris bólintott, zöld szeméből sütött a bátorság.

– Ezt a szabályt is megszegtem.

A bátyám magától nyitotta ki szobám ajtaját, és indult le a nappali felé. Szinte mindig ott kaptuk a veréseket. Én maradtam volna a szoba sarkában, de anyám rám nézett.

– Te is jössz!

Kérdő pillantást küldtem anyám felé, miközben újra remegni kezdtem. Azt gondoltam, tisztáztuk, hogy a bátyám érdemli a büntetést.

– Te leszel a közönség. Csak hogy megtanuld, hogy egyedül kell mindent véghezvinni az életben.

Óráknak tűnt, amíg a nappali kanapéján néztem, ahogy a bátyám hátát végighasítja a bőröv csatja. Egy Rainbow szám szólt a rádióból, bántotta a fülemet a vidám dallam. Nem fordíthattam el a tekintetemet, anya megtiltotta.

A testvérem csak tűrt, a hangját sem hallottam. Egy idő után összefolytak a képek a szemem előtt, pislogni is alig mertem, amitől homályossá vált a látvány. Máshol akartam lenni, ezért történetet szőttem egy fiúról, aki megküzd az éjjel felbukkanó szörnyekkel. A főhőst Tomnak neveztem el. Mindig győzött, legyen szó akár farkasemberről vagy vámpírokról. Semmitől sem ijedt meg sohasem.

Mindenben különbözött David Penningtontól.

Este anya megint elment otthonról. Nyolckor a nappaliban néztük a tévét, amikor becsapódott mögöttünk a bejárat. Köszönés nélkül távozott, szokásához híven. Chris hosszú pillanatokig meredten nézte az ajtót, hátha csak a szemetet vitte ki, és visszatér. Pár perc múlva felemelkedett a fotelból, majd rám pillantott.

– Elment.

– Haza se jön reggelig?

– Nem hiszem – rázta meg a fejét. – Ki akarsz feküdni?

Szélesen elmosolyodtam. Titkos-tilos élvezetre készültünk, hiszen este nyolc után ki sem léphettünk volna a lakásból. De biztosak lehettünk benne, hogy hajnalig nem tér vissza.

Chris magához vett egy pokrócot a nappali szekrényéből, és a kezembe nyomta.

– Menj ki, azonnal indulok utánad – mondta, és felrohant az emeletre.

Kerti viskónk a világ legszuperebb helye volt. Egy hatalmas juharfa kiugró ágán terpeszkedett tökéletes stabilitásban. Amióta az eszemet tudtam megvolt a házikó, apa építette nekünk évekkel ezelőtt. Nyáron menedékült szolgált, anya sosem látogatta meg, nem ellenőrizte le a tisztaságát. Éppen emiatt nem is szerette, hogyha használtuk. A faházas játék így akkora szorult, amikor apa éppen otthon volt, vagy anya elhagyta a házat.

Pont megfelelő helyen állt, pontosan rá lehetett látni a házunkba torkolló ösvényre, így még menekülési időnk is maradt, hogyha éppen jött valaki. A telet azért is utáltuk, mert nem használhattuk a menedékünket.

Odabent rejtekhelyek sorjáztak, amiket csak ketten ismertünk. Hosszú nyarakon keresztül tökéletesítettük a titkos ajtókat, ahová rémregényeket és kazettákat bújtattunk. Persze télre mindent át kellett vinnünk az iskolai szekrénybe, nem mertük megkockáztatni a havat és a hosszan tartó fagyot.

Amint felértem, benyomtam egy apró deszkát a padlón, ahonnan egy félkész írásomat vettem elő. Lefújtam róla a port, gondosan megtörölgettem, majd a zsebembe rejtettem. Mélyen nyúltan a hasadékba, hátha más kincseket is találok, de nem volt ott semmi pár üdítős kupakon kívül. Az egyik baseball-labdámat hetek óta kerestem.

Megnyikordult alattam az apró ház, ahogy Chris közeledett felfelé. Elsőként nem is őt láttam meg az apró lyukon, hanem két üveges kólát. Szélesen elvigyorodtam.

– Ezt honnan szerezted, baszd meg?

Chris rosszalló tekintete csatlakozott a kólák mellé, ahogy felhúzta magát a csapóajtón.

– David!

– Mi van? – fontam karba a kezem magam előtt. – Te is mondtad tegnap!

Chris egy pillanatra elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

– Nem is lett volna szabad. Inkább csak ne használd, nehogy véletlenül kimondd!

Gyors fintort vágtam, úgy döntöttem, nem érdekel tovább a téma. A tilos kóla, az annál inkább. Határozottan nem volt szabad üdítőznünk, főként este, mert akkor nem tudtunk aludni.

– Egyébként a boltban vettem hazafelé menet, maradt pár centem, és gondoltam, jól fog jönni.

– Komolyan szuper vagy!

Pillanatokon belül felmásztunk a faház tetejére az üvegekkel. A legbűnösebb élvezeteink közé tartozott, veszélyes hely volt. Még apa is megtiltotta nekünk, hogy felmenjünk. Ennek ellenére megérte a kockázatot: a csillagos ég csodálatos látványt nyújtott. Körbeölelt bennünket a langyos őszeleji szellő, teljesen tiszta volt az idő.

Chris leterítette a plédet, de amikor mellém feküdt, halkan felszisszent. Nem néztem a testvéremre, ennek ellenére kimondtam, ami nyomta a lelkemet.

– Sajnálom a szendvicses dolgot.

Oldalra fordította a fejét, rám mosolygott, majd visszanézett az égre.

– Nem gond! Én rontottam el, le kellett volna vinnem reggel. Elfelejtettem, megérdemeltem.

Csak az eget néztem, mintha csillámmal hintették volna meg a végtelen feketeséget. Mélyen beszívtam a friss levegőt. Beszélni akartam Chrisszel erről, de nem tudtam, hogyan is kezdhetném el. A verésekről szinte sosem társalogtunk. Óvatosan a számba haraptam.

– Hogy bírod ki? – bukott ki belőlem a kérdés.

A testvéremet aznap sokkal jobban elverte az anyám, mint engem bármikor, ennek ellenére egy pillanatra sem szisszent fel, vagy sírta el magát. Chris percekig nem válaszolt. Vissza akartam szívni a kérdést, nem akartam elrontani egy szuper kólázós estét. Ujjával dobolt a tetőn, aztán mégis megszólalt:

– Nem vagyok ott, amikor csinálja.

Chris felé fordítottam a tekintetemet, de ő csak az eget bámulta.

– Emlékszel arra, amikor eltörtem véletlenül azt a vázát?

Nyeltem egy nagyot, bele kellett kortyolnom az üdítőmbe, hogy csökkentsem a szám szárazságát. Persze, hogy emlékeztem. Évekkel ezelőtt történt, Chris nem lehetett több tízévesnél. Fogócskáztunk, és véletlenül lesodorta azt a porcelánvázát. A testvéremet szigorúan megbüntette anyánk.

– Akkor történt meg először – mondta. – Kiléptem a testemből.

– Olyat nem is lehet!

– Én sem gondoltam volna, hogy lehet. Azóta a nagyobb veréseket meg sem érzem. A szoba sarkából szoktam figyelni. Nem érzek semmit, csak utána.

Komoran néztem magam elé. Nagyon menő dolognak tartottam, amit Chris mondott, mintha valami szuperhős lett volna.

– Hülyeség, mi? Úgyse hiszed el! – kortyolt bele az üdítőbe.

– Dehogy hiszem! – löktem meg óvatosan a vállammal.

Chris felnevetett, visszanézett az égre. Szeme furcsán csillogott, miközben hozzátette:

– Tudod, ugye, hogy csak ugrattalak?

Elcsendesedtünk pár percre, de én tudtam, hogy nem ugratott, esze ágába sem lett volna ezzel viccelni. Ez volt az ő apró titka, amiről aztán soha többet nem beszélt velem. Később kiderült, hogy ez nem egy isteni ajándék.

Sokkal inkább átok.

2012

szerda

Többórás írásból arra ocsúdtam fel, hogy a csengő berregve megszólalt. Annyira megijedtem, hogy majdnem lesöpörtem a félig üres sörösdobozt az íróasztalomról. Gyorsan körbenéztem a nappaliban, ami egyben dolgozószobaként is szolgált. Az emeleten ugyan kialakítottam egy íróhelyet, amit aztán sohasem tudtam használni. Nagyon úgy tűnt, hogy a múzsám a földszinten érezte csak jól magát.

Egyértelmű volt, hogy a lakásom vendég fogadására alkalmatlan. Nem nézett ki jobban, mint egy átlagos egyetemista kollégiumi szobája, ahol persze csak fiúk laktak. Szétdobált sörösüvegek, koszos tányérok, pizzás és kínai ételes dobozok hevertek szanaszét. A ruháimról nem is beszélve.

Megdörzsöltem az arcomat, szinte bántotta a kezemet a négynapos borosta. Legalább a ruhám egészen elfogadható volt, hogyha a fekete melegítőnadrágot és pólót annak tekintjük, aminek csak az alján tátongott egy kis lyuk.

A bejárati ajtó felé haladva elsöpörtem a lábammal pár útban heverő cipőt és zoknit. Halvány sejtelmem sem volt, ki kereshetett. A fejem erősen lüktetett, így elhatároztam, hogy bárki legyen is, kegyetlenül el fogom zavarni.

Az ajtó félig átlátszó üvegén egy vékony alak sziluettjét vettem ki. Egy utolsót sóhajtottam, hátrasöpörtem a hajamat a szememből, és kinyitottam az ajtót.

Igazi meglepetésként ért a látvány. Kisírt szemmel állt az ajtóm előtt a bátyám exmenyasszonya. Nagyon ellentmondásos érzéseim voltak Amy Forester személyével kapcsolatban.

Sohasem láttam annyira letaglózottnak, mint aznap, amikor a küszöböm elé sodorta az élet. Zöld szeme erősen fel volt puffadva, haja kócosan omlott a vállára. Világoskék koptatott farmert viselt és egy egyszerű fehér trikót. Először nem szólt semmit, csak szorosan magához ölelt. Azonnal megcsapott az ismerős, édes illata. Furcsán éreztem magam, évek óta nem ölelt meg ennyire hosszan és erősen.

– Nem hiszem el – mondta nagyon halkan.

Nem válaszoltam semmit. Amy szinte azonnal rázkódni kezdett a sírástól az ölelésemben, amitől nekem is nedves lett a szemem.

– Gyere be! – engedtem el, majd becsuktam az ajtót.

– Reggel tudtam meg.

Miközben Amy leült a kaotikus nappalim közepére, feltámadt bennem a bűntudat, hogy nem értesítettem őt. Képtelen lettem volna szólni bárkinek is.

– Sajnálom, hogy nem én hívtalak fel. Csak…

Amy előtúrt egy zsebkendőt a hatalmas fehér vászontáskájából, és kifújta az orrát, közben erősen rázta a fejét.

– Nem vártam tőled, el sem tudom képzelni, milyen szörnyű lehet neked.

Leültem mellé a kanapéra, ahonnan pár könyvet letettem a földre. Nem tudtam megmondani, mennyire szörnyű nekem vagy mennyire nem. Ürességet éreztem belül, mintha valami örökre kiszakadt volna. De tudtam, hogy Amy is nagyon szerette a bátyámat, több mint tíz évig együtt jártak.

– Nekem mindig úgy tűnt, képes arra, hogy kibírja. Képtelen vagyok felfogni, hogyan tehette.

Amy keze erősen remegett, óvatosan megszorítottam. Jéghideg volt az érintése a kinti forróság ellenére. Nem akartam a bátyám öngyilkosságáról beszélni. Érzéseim helyre tehetetlenek voltak, elmém leginkább egy földrengés sújtotta könyvtárra hasonlított. Kimerült voltam a rendszerezéshez, inkább csak a kitépett lapokat és borítókat szemléltem.

Oldalra pillantottam, a szövegszerkesztőm felé, és elkezdetem magam elé beszélni. A hangom is idegennek hatott.

– Írok. Meg akarom írni az egész történetet Chris emlékére.

Amy erősebben szorította meg a kezemet, éreztem, hogy egész testében megremeg. Odakaptam a fejem, egy pillanatra rendesen megijesztett. Arca falfehér volt és könnyektől nedves.

– Rendben vagy? – kérdeztem.

– Csak kicsit szédülök, azt hiszem, kifárasztottam magam.

Felkeltem a kanapéról, az asztal felé vettem az irányt, ahonnan egy levél nyugtatóval tértem vissza.

– Jó lenne, ha bevennél egyet. Felmehetnél pihenni a hálószobába.

Amy elmosolyodott, elvette a gyógyszert.

– Nem azért jöttem ide, hogy a terhedre legyek, hanem, hogy segítsek.

– Nem vagy a terhemre, csak akkor leszel, hogyha nem pihensz egy kicsit. Gondolom, semmit sem aludtál.

– Gondolom, te sem.

Amy kezébe nyomtam egy pohár vizet az asztalról, amelyet egészen frissnek nyilvánítottam, avagy reméltem, hogy nem áll ott hetek óta. Amy jelenléte valahogy nem volt terhes, pedig a csengő megszólalásakor biztos voltam benne, hogy nincs olyan ember, aki némi nyugalommal töltene el.

Nem tudtam megfogalmazni, hogy miért, hiszen rengeteg konfliktusom volt vele az évek során. De tudtam, hogy gyásza valódi, és igazán szerette a testvéremet.

Amy hallgatott rám, bevette a tablettát. Felkísértem az emeletre, miközben ő csak a bocsánatkéréseket sorolta.

1992

David. David.

Szólongatott valaki először a messzi távolból, majd egyre közelebbről. Ismerős volt a hang, de az álom szorosan húzott vissza magával. Az ágyam túl kényelmesnek bizonyult.

– Apa itthon van, kelj már fel!

Az „apa” szó hallatára kipattant a szemem. Előző este alig tudtam elaludni, annyira vártam a reggelt. Chris az ágyam mellett állt teljesen felöltözve: laza pólóban és farmernadrágban.

– Hány óra van? – kérdeztem, közben vetettem is le a pizsamát.

Felkaptam a kedvenc baseballpólómat, amelyhez Yankee sapka is dukált. Egy jó naphoz menő ruhák illettek.

– Hét, úgyhogy csak csendben – emelte ujját a szája elé.

Rávigyorogtam. Ezen a hétvégén nem voltak büntetések, apa törődött velünk. Persze az óvatosság sohasem ártott.

Felkaptam a hátizsákomat, amibe csupa izgalmas holmit készítettem elő előző este. El akartam menni kirándulni, kiszabadulni az áporodott lakásból. A táskában volt a baseball-kesztyű, az ütő, frizbi és minden szuper kellék. Apa hosszú távollét után általában igyekezett minket menő dolgokkal kárpótolni.

Kinéztem az ablakon: megláttam apát, amint kiemeli a táskáját a csomagtartóból. Halkan becsuktam magam mögött az ajtót, lerohantunk a lépcsőn, ki a szabadba.

Az üde reggeli hűvösben futottunk apa elé. Érezni lehetett a bőrünkön, hogy forró napra számíthattunk, de a korai levegő frissességet hordozott magában. Imádtam mélyen beszívni a tüdőmbe, miközben átkaroltam apát. Üdvözölt minket, engem szorosan megölelt.

– Sziasztok, srácok!

Chris egy lépéssel távolabb ácsorgott, de apa egy karnyújtással magához húzta másik fiát is.

– Nagyon hiányoztatok! – sóhajtott fel. – Hosszú volt az út.

A bátyám némán mosolyogva vette fel apa bőröndjét a földről. Engem egyáltalán nem érdekelt a fáradtsága, szórakozni akartam.

– Megyünk a parkba, apa?

– Ne nyúzd már, David! Először be akar pakolni, meg reggelizni valamit.

Kérlelő szemmel néztem apára, semmi kedvem sem volt visszamenni a házba. Odabent furcsa, kínos csend honolt, amit meg kellett tartani, hogy anya ne ébredjen fel. Nem akartam veszekedést hallani egy ilyen szép reggelen.

Apa rám nézett, majd elmosolyodott. Sötétebb hajába pár helyen ősz szálak vegyültek, amitől idősebbnek tűnt a koránál. Pedig ő is nagyon fiatal volt, amikor megszülettünk.

– Tudod mit, Chris? Tedd vissza azt a bőröndöt a csomagtartóba, reggelizni lehet Samnél is.

Szélesen Chrisre vigyorogtam. Nyertem, de sejtettem, hogy Chris is ezt akarta. Egyenesen a belvárosba indultunk, ahol éttermi palacsinta várt ránk.

Perceken belül a hátsó ülésen ültem, Chris pedig apa mellett foglalt helyet. Kinyújtóztam a hatalmas térben, és letekertem az ablakot. Kintről beáramlott az édes őszi levegő. A motor berregve indult el.

– Nem fáradtál el a sok vezetésben? – kérdezte Chris, miközben apa kikanyarodott a ház elöl.

– Kicsit, de már ez a pár mérföld nem fog semmit sem számítani. Vagy te akarsz vezetni?

Előrehajoltam a két ülés között. Eddig apa még sohasem ajánlotta fel, hogy vezethetünk. A szívem azonnal erősebb ütemre váltott. A bátyám arca kivirult.

– Én?

– Jövőre jogosítványod is lehet, nem ártana elkezdeni gyakorolni.

Megmarkoltam Chris ülésének fejtámláját. Mindig is én voltam az autósabb fiú a családban, ötévesen is vezetni akartam apa ölében. Christ bezzeg sohasem érdekelte a téma.

– Keresünk egy forgalommentes útszakaszt és ott kipróbálhatod.

– Én nem? – kérdeztem bele a beszélgetésbe.

– Davey, te ráérsz még erre – intett le apa.

Lebiggyesztettem a számat, és összefont karral hátradőltem az ülésen. Nem érdekelt sem a baseball, sem a palacsinta. Vezetni akartam, aminek hangot is adtam.

– Ez igazságtalanság!

Chris hátranézett rám, megrázta a fejét:

– Ne legyél már ilyen! Majd te is vezethetsz később.

– Persze!

Elcsavartam a fejemet, de ahogy megült a csend az autóban, visszafordultam. Chris kifelé nézett az ablakon, tekintete a távolba révedt. Nem akartam elrontani ezt a reggelt, ezért megtörtem a hallgatást:

– Akkor dupla palacsintát kérek!

– Rendben – nevetett fel apa, és Chris is rám mosolygott. – Egy-két év, és téged is tanítalak, ígérem!

Újra kinéztem az ablakon, ennek ellenére dühös maradtam. Ilyenkor mindig azt éreztem, hogy kész csapás a fiatal korom. Egyszerűen odáig voltam a kocsi elringató ritmusáért, alig vártam, hogy én is irányíthassam.

Rengetegen akarták a remek időt a Hudson partján tölteni, de mi igazán korán értünk ki, így az egyik legjobb helyen dobálhattunk. Szerettem a déli parkot, kevés ismerőssel lehetett összefutni. Az osztálytársaim a városi parkba jártak, nem volt kedvem hozzájuk szombaton is. Egyikükkel sem ápoltam túl szoros kapcsolatot, anya nem igazán engedett át másokhoz.

A juharszirupos-eperlekváros, baseballos, felhőtlen délelőttnek Chris elszakadt pólója vetett véget. Addig minden tökéletes volt. Felszabadultan dobáltuk a baseball-labdát, kifeküdhettünk a harmatos fűbe.

A bátyám fehér pólója futás közben akadt fenn egy bokor ágában, egyenes vonalban hasítva végig az anyagot. Ez épp elég volt ahhoz, hogy láttatni engedje a friss sebeket a hátán. Apa azonnal Chris mellé futott, hogy megnézze a póló sérüléseit.

– Minden oké, apa! – mondta Chris, és igyekezett elfordulni.

Nem beszéltünk neki a verésekről, csak elszomorította. Ráadásul mindig hangos veszekedéseket szított otthon, amit gyűlöltünk hallgatni. Hétvégére a béke után vágytunk.

Chrisnek nem sikerült elég gyorsan begyűrnie a szakadt pólót a nadrágjába.

– Hadd nézzem a hátadat!

– Minden rendben a hátammal, komolyan! – Azzal felkapta a földről a baseball-labdát.

Apa tekintete menthetetlenül elsötétedett. Nem messze álltam tőlük, markoltam az ütőt, olyan szorosan, hogy belesajdult a kezem. Chris gyöngyöző homlokkal nézett apára, arca vidám maradt. Apa egy gyors mozdulattal felrántotta a fehér pólót, mire összeszorítottam a szemem. A hallásomat azonban nem tudtam kizárni.

– Mi történt? Miért csinálta ezt megint?

Apa hangja elkeseredett dühöt sugárzott, formálta egymás után a kérdéseket, csak úgy záporoztak a testvérem felé. Kinyitottam a szemem: Chris a szakadt pólóját nyomkodta vissza a nadrágba, igyekezett senkire sem nézni.

– Rossz voltam, kikaptam. De minden oké. Jól vagyok.

– Öcskös! – szólt hozzám apa kemény hangon. – Miért kapott ki a bátyád?

Chrisre néztem, majd vissza apára. Óvatosan az alsó ajkamba haraptam. Sejtettem, hogy nem üthetek többet aznap.

– Fent hagyott egy szendvicset a szobámban.

Apa sötét hajába túrt két kezével, lassan fel-alá kezdett járkálni a füvön.

– Fent hagyott egy szendvicset a szobában, ezért véresre verte az anyja a hátát – mondta magában. – Részeg volt?

A testvéremet néztem, de ő apát figyelte. Nem tudtam válaszolni a kérdésre, de fogalmam sem volt, kinek szánta apa. Chris vontatottan bólintott apa felé válasz gyanánt.

Az idő innentől kezdve gyorsan pörögni kezdett. Olyan volt, mintha perceken belül máris a fürdőszobában fülelnénk. Apa dühösen hajtott haza, Chris vezetésleckéjét is kihagyva, csakhogy „beszéljen anyánk fejével”.

Hiába utáltuk, amikor veszekedtek, muszáj volt hallgatóznunk. Fontos volt anya reakciója és a veszekedés súlyossága következő hetünkre nézve.

A Chris hálója mellett található fürdő volt a legjobb hely a kivitelezéshez. Kádas, gusztustalan sárgászöld csempés helyiség volt, ahová anyánk be se tette a lábát. Szerencse, hogy anyánk hálószobájához is tartozott egy fürdő. A hallgatózáshoz a fonott szennyes kosarat kellett középre tolni, magunk alá tenni egy törülközőt, mivel folyamatosan szivárgott a csap. Mind a ketten a falhoz fértünk, de egyre nehézkesebben.

A bátyám hangos lélegzését is hallottam, pedig fülemet erősen a hideg falhoz nyomtam. Apa pillanatokon belül megszólalt:

– Felkelnél? Tizenegy óra van!

Anyánk halkan nyöszörgött, amikor megszólalt, kemény gúny vegyült a hangjába:

– Hazaértél, édesem?

– Haza, és vettem a fiainknak rendes ennivalót is, amit, a hűtőben körülnézve, te nem tettél meg. Talán ezért vittek szendvicset a szobájukba! Miért verted meg Christ? Miért akarod tönkretenni őket?

– Milyen anya vagy te… – súgta a fülembe a bátyám, amitől kirázott a hideg.

– Milyen anya vagy te? – ismételte meg apa félelmetes hasonlósággal.

Anya hangja hűvös közönnyel csendült fel, semmi idegesség nem hallatszódott benne, amíg apa hangja megremegett.

– Azt kapják, amit megérdemelnek!

– Tudod te is nagyon jól, hogy jó fiúk! Ha még egyszer részegen meg mered verni őket…

– Akkor mit csinálsz?

Halk kuncogás is társult a kérdés mellé, melynek egy hangos csapódás vetett véget. Apa valószínűleg az asztalra üthetett vagy bármire, ami a közelébe került.

– Pontosan olyanok, mint te!

Chris a kád mellé húzódott, annak támasztotta hátát. Arca félelmetesen elkomorodott.

– Bemegyünk? – kérdezte. – Nincs kedvem tovább hallgatni.

Bólintottam. Én sem akartam maradni, ugyanis a veszekedés ezen pontján következtek az „undorító férfi vagy, és a fiaid is azzá válnak” részek. A falon keresztül is átszűrődött az ordítozás, de én a testvérem arcát figyeltem. Egyenesen a sarokba nézett, zöld szeme benedvesedett. Kizárta a világot maga körül.

– Chris – szólítgattam, de nem felelt elsőre.

Egy apró rándulással visszafordult felém, megtörölte az arcát.

– Itt vagyok, nem mentem sehova.

Visszatoltunk mindent a helyére, elvonultunk a szobánkba, ahová csupán értelmetlen hangfoszlányok jutottak el az ordítozásból. Engem egyre gyötörtek a kétségek, hogy talán a bátyám mégis elment valahová, miközben ott volt mellettem.

1992

Közeledett a hétfő, így Thomasnak újabb szörnyekkel kellett meg küzdenie. Az ellenséges lények elterjedtek, eddig kizárólag a sötét zugokban lapultak, de ez megváltozott. A helyzet komollyá vált, új ellenség tűnt fel a láthatáron. Egyértelműen mumus lehetett, hiszen a gyerekek ágya alatt és a szekrényekben telepedett meg, de nem fogott rajta semmilyen addig ismert mumusűző fegyver. Thomasnak teljesen egyedül kellett felvennie a harcot a gyerekkínzó ellen.

– David – szólongatott a bátyám, mire úgy összerezzentem, hogy elejtettem a ceruzát. – Suli van.

Visszatértem a valóságba, amint Chris odaadta a reggeli szendvicsemet. Fintort vágva raktam be a táskámba, a jegyzeteimmel együtt. Kedd reggel volt, hét óra környéke. Egy órája felébredtem, annyira folytatni akartam Thomas, a szörnyvadász történetét. Apa újra egy hétre távozott, annyi különbséggel, hogy a hétfőt otthon töltötte.

– Megvárhatlak suli után? – kérdeztem Christől, rettegtem egyedül hazamenni.

– Persze. De legyél pontos!

Chris megigazította ruháját, végignézett rajtam, a konyhán, ami patyolattiszta volt. Semmilyen lehetőséget nem akart hagyni arra, hogy anyánknak bármilyen kifogása legyen. Azt éreztem, képtelen vagyok felkelni az asztaltól, és elkezdeni a hetet. Kellemetlen görcs állt a gyomromba apa távozásának hírére.

Félórát kellett várnom az udvaron a testvérem érkezésére. Az ősz továbbra is izzasztó maradt, csorgott a hátamon a víz, a táska túlzottan melegítette. Nem akartam hazamenni, inkább sétáltam volna egész nap a városban, amíg össze nem rogy a lábam.

Nagy mennyiségű házi feladatot is hordoztam a táskámban, semmi kedvem sem volt belekezdeni. Unottan rugdostam a port a padon ülve. Az izmaim kellemesen elfáradtak a testnevelés óra után.

Megpillantottam Christ, amint kilépett az iskola kapuján. Egy szőke, virágos rövidnadrágos lány mellett sétált. A testvérem feltűnően sokszor nézett a földre. Az ismeretlen óvatosan rátette a kezét bátyám vállára, rámosolygott, majd integetve elsietett a másik irányba. A bátyám percekig nézett utána, enyhén kivörösödött arccal, aztán engem is észrevett.

– Szia – bólintott felém.

– Ki volt az a lány?

Chris nem nézett a szemembe, mintha a lányt kereste volna a távolban, aki addigra teljesen eltűnt.

– Amy. Ő az egyik új osztálytársam.

Fintort vágtam. Nem foglalkoztam a lányokkal, nem értettem őket. A testvérem tekintete furcsán idegennek hatott, épp ezért oldalba böktem.

– Menjünk már!

Chris szótlanul engedelmeskedett. Nem foglalkozott velem, nem kérdezett a suliról és bugyuta vigyor terült el az arcán. Dühös voltam az elhanyagolás miatt, ezért gondoltam kérdeztek tőle olyat, amitől figyelni fog:

– Te, Chris, milyen az a recskázás?

A bátyám váratlanul megszakította sétája ritmusát. Kikerekedett szemmel nézett rám, homlokáig elpirult.

– Ezt miért kérdezed?

Folytattam tovább a lassú sétát, Chris követett engem. Lefelé néztem az aszfaltra, egy követ rugdostam magam előtt.

– Ma Jeff Miller behozta a nővére, Susan Miller bugyiját tesiórára. Néhány srác fogadott vele, hogy úgyse meri megcsinálni. Susan az osztálytársad.

– Igen, Susan az – mondta Chris, de a hangja távolinak hatott.

– Elkezdtek arról beszélgetni, hogy ki csinálta már. Meg ugratták Jeffet, hogy biztos a nővére bugyijára recskázik.

Forró lett az arcom, reméltem, a meleg tehet róla. Nem akartam Chrisre nézni, de ettől még érdekelt a téma. A pár perces csendből az rántott ki, hogy a testvérem erősen megragadta a karomat. Szégyent éreztem valahol a gyomrom tájékán.

Felnéztem rá, de alig láttam az arcát az erős napsütéstől. Egy fejjel magasabb volt nálam, ezt az előnyét nem régen alapozta meg. Álltunk a járda közepén, szerencse, hogy senki sem volt a közelben.

– Erről otthon egy szót se beszélj! Esküdj meg rá!

Erősen kapkodta a levegőt. Vissza akartam szívni a mondataimat, a fejem tovább vörösödött. Soha többet nem akartam erről beszélni. Végképp nem otthon.

– Kérlek, ebben az egyben hallgass rám! Én vagyok az idősebb.

Megremegett a hangja, nem tudtam, mit tehetnék. A fiúktól hallottak után nem ilyen reakcióra számítottam. Azt gondoltam, jót röhögünk majd rajta. Chris hozzátette:

– Anya nem tűri jól ezt a témát.

Ennyi épp elég volt ahhoz, hogy örökre el akarjam felejteni ezt a beszélgetés. Nem akartam belegondolni, milyen tapasztalatok lehetnek a testvérem háta mögött. Idősebb koromban a terapeutámmal fejtettük meg, hogy a lavina egy része itt kezdődött.

Hazafelé az út további része szótlanul telt. Chris szavait képtelen voltam kiűzni a fejemből. Ahogy a házunkhoz értünk azonnal sajogni kezdett a gyomrom.

A tornácon eltöltött idő rettenetesen hosszúnak tűnt, pedig mindössze pillanatok telhettek el. Chris lassan elcsavarta a kilincs gombját. Fejvesztve akartam menekülni inkább, mint hogy találkozzak anyámmal.

Odabent kellemes illatok szálltak a levegőben, a rádióból vidám zene szólt. Anyánk mosolyogva kukucskált ki a konyhából. Fehér, térd felett érő ruhát viselt, erős kontrasztban a vörös rúzzsal.

– Hát hazaértetek az iskolából! – mondta. – Fél óra múlva kész a vacsora!

Dudorászva visszatért a konyhába, tovább készítette az ételt. A testvéremmel sokatmondó pillantást váltottunk, felindultunk a szobáink felé.

– Fél négykor vacsorázunk? – kérdeztem.

Chris felhúzta a vállát, arca továbbra is nyugodt maradt.

– Örülj neki, hogy csinál valamit! Biztos jó kedve van.

Mégsem örültem, inkább bementem a szobámba. Volt fél órám, hogy ledobjam a táskámat, és kiheverjem a nap addigi megrázkódtatásait. Amint magamra csukhattam az ajtót, erős megkönnyebbülés öntötte el a testemet. Ledőltem az ágyra ruhástól, ami tiltólistán szerepelt. Percekig néztem a plafont, aztán felkeltem átöltözni.

Nem voltam éhes, a vacsora gondolatától is felfordult a gyomrom. Mindig émelyegtem, amikor anya főzött nekünk. Gabonapelyhet akartam enni, mint mindig apa nélkül.

Persze muszáj volt legyűrni az ételt, anya sokat fáradozott vele.

Asztalhoz ültünk pontosan fél négykor. Amint leértem az emeletről, megterített asztal tárult a szemem elé. Rántott csirke volt édeskrumplival. Egyszerű és finom, ennek ellenére merő görcsben állt a gyomrom. Anya az asztalfőn foglalt helyet, normálisnak tetsző beszélgetést kezdeményezett. Egy üveg bor állt előtte, pontosan olyan színű, mint a szája.

– Milyen volt az iskola, fiúk?

– Jó – mondta Chris. – Este tanulnom kell, mert holnap dolgozatot írunk történelemből, de nem lesz gond.

Eddig tartott a beszélgetés, beült a csend a konyhába, csak odakintről szűrődött be zaj, amint egy nagyobb autó elhaladt az utcán. A villák csattogása fülsiketítő lett, ahogy elcsendesedett az utca. A cseresznyés asztalterítőre meredtem, gépiesen rágtam az íztelen rántott húst. Tökéletes szimmetriában helyezkedtek el az élénkpiros gyümölcspárok, többször megszámoltam, mennyi van belőlük. Igaz, anyánk nem sűrűn csinált meleg ételt, de ha épp az volt, akkor mindig a cseresznyéket számoltam.

A csendet anya vékony hangja törte meg, észrevétlenül összerándultam.

– Apátok nem mondhatja, hogy nem főzök nektek semmi rendeset.

Chrisre pillantottam, aki megrázta a fejét.

– Nem fogja ezt mondani, egyébként sem maradunk éhen. Nem panaszkodhatunk.

– Bizony nem!

– Nem kell nekünk minden este ilyen főzőcske, teljesen jó nekünk a gabonapehely meg a makaróni, szívesen megcsináljuk magunknak. Igaz, öcskös?

Rám mosolygott, miközben kedvesen összeborzolta kissé hosszúra nőtt hajamat. Szerettem ezt a mozdulatot, ennek ellenére eltoltam magamtól a kezét.

Chris arcát erőteljes pofon érte. A csattanás betöltötte az egész konyhát, én a tányérra ejtettem a villát. Kissé nyitott szájjal néztem Chris felé, akinek egy új seb éktelenkedett az arcán anya jegygyűrűje nyomán. Szakadozott szélű, véres vágás volt.

Tekintete idegennek hatott. Arcát nem fordította vissza, kezét nem kapta a seb elé. Írisze kiüresedett, a szoba sarkába révedt a tekintete. Pár pillanatig tartott, mégis úgy éreztem, nincs ott. Kifutott a testéből messzire, ahol nem bánthatják a lelkét.

Nemsoká a sebre emelte a kezét, könnybe lábadt szemmel nézett anyánkra.

– Tizenöt évesen nem kéne bőgnöd. Gondolom, játék közben szerezted – mutatott a sebre, majd egy újabb falatot tömött a szájába. A rúzs érintetlen maradt.

Chris bólintott, felkelt az asztaltól, hiába volt tilos távozni.

– Megmosom az arcomat.

– Tedd azt!

Hosszú ideig nem jöttem rá, miért is kapta azt a pofont. Aztán egyszer, huszonévesen eszembe jutottak apa mozdulatai, amelyek kísértetiesen hasonlítottak Chriséhez.

Amint elszabadulhattam az asztaltól, Chris szobája felé vettem az irányt. Nem jött vissza vacsorázni, amitől az addig teniszlabda méretű gyomrom pingponglabdányi lett. Nem bírtam volna elviselni, hogyha aznap még egy verést kap, mert nem ette meg az ételt.

Nyikorogva nyitottam ki a szobája ajtaját, de az üresen kongott. Ágya katonásan megvetve terült el előttem, ismerős illat lengte be a terepet, amely Chrishez tartozott. Halkan lépdeltem végig a furcsa csendben a fürdőszoba irányába.

Ott megtaláltam a bátyámat: a fürdőszoba tükrébe nézett félmeztelenül, elmélyülten, mellkasa szaporán emelkedett fel-le.

– Chris – szólítottam meg halkan.

Nem kaptam választ. Közelebb léptem hozzá, de idegennek hatott. Óvatosan megérintettem a vállát, mire összerezzent, és rám pillantott. Tekintetéből düh sugárzott, mintha megzavartam volna valamiben. Pillanatokon belül felfogta a jelenlétemet, az arckifejezése újra ellágyult. Minden a helyére került.

– Megvacsoráztál, David?

Bólintottam, de a fejem tele volt kérdésekkel. Tudtam, hogy megint eltűnt valahová, amitől egyre rosszabbul éreztem magam. Tekintetem a sebre siklott, ami sokkal feltűnőbb volt, mint gondoltam. Anya csak akkor ejtett rajtunk látható sérüléseket, amikor nagyon kijött a sodrából. Chris újra a tükörbe pillantott.

– Nem szép, de nem is fáj.

A földre szegeztem a tekintetemet, elnéztem a sárgás csempéket, majd kibukott belőlem a kérdés.

– Hogy csinálod?

– Micsodát?

– Tudod. Azt!

Felemeltem a fejemet, majd határozottan Chris zöld szemébe néztem. Pillanatokig bámultuk egymást, bátyám visszakozott a válaszadástól.

– Nem tudom.

A szívem kalapálni kezdett, a sírás fojtogatott, nem értettem semmit.

– Meg kell, hogy taníts rá!

– Nem tudlak megtanítani rá, David! Nem tudom, hogy csinálom. Tényleg nem!

A szemem megtelt könnyel, belerúgtam a fonott szennyeskosárba, kirohantam a fürdőből. Chris azonnal a nyomomba eredet, óvatosan megfogta a karomat, majd leültetett az ágyra.

– Veled akarok menni, amikor elmész! Nem akarok itt maradni egyedül!

– Nem vagy egyedül. Nem megyek sehová.

– Dehogynem mész! Te mondtad, hogy el tudod hagyni a testedet.

Chris elmosolyodott, megrázta a fejét.

– Te is nagyon jól tudod, hogy ez butaság. Ez nem létezik a valóságban. Itt maradok veled, ne aggódj!

– Mindig?

Bólintott, majd magához húzott. A nagy sírásgombóc a torkomban maradt. Értelmetlenné vált a világ, mivel tudtam, hogy nem mond igazat. Innentől kezdve az egész életem abból állt, hogy folyamatosan kerestem azt a képességet, amelyet Chris birtokolt.

Később megtaláltam a drogok világában.

1992

Thomas szuperképességre tett szert. Egy indián sámán tartott neki kiképzést a szörnyetegek elleni harcra. Igazán hosszas volt és szenvedéssel teli. A jeges vízben kellett órákon át állnia, parázson járnia és kötélen egyensúlyoznia. Lelkét és testét egyaránt megviselte. Minden izzadtságcsepp megérte, magasabb szintre fejlődött, rendkívüli erő birtokába jutott. El tudta hagyni a testét, így észrevehetetlenül tudott a lények mögé férkőzni. A feladat ezzel együtt is komoly nehézségeket tartogatott: a sárkánygyík királynő legyőzését mások lehetetlennek tartották. Azonban az új tudással felvértezve bátran elindult a barlang felé.

Az iskolaudvar legbiztonságosabb sarkában ültem a jegyzetfüzetemmel a kedvenc juharfám tövében. Az osztálytársam, Alex zökkentett ki, aki hangos léptekkel futott felém. Sohasem voltunk igazán jóban, ennek ellenére engem szemelt ki azon a délelőttön. Rikítóan fehér Reebok cipőt viselt, amiről ódákat zengett az első óra előtt.

– Mit csinálsz? – telepedett le mellém a fűbe.

– Semmit – mondtam, és a hátam mögé csúsztattam a füzetemet.

Alex legyintett egyet, majd egy széles, kuszafogú vigyort villantott felém. Mindig furcsának tartottam a srácot, nem tanult túl jól, de a szüleinek rengeteg pénze volt.

– A bátyád Amy „Újlány” Foresterrel jár?

Alex felé fordítottam a tekintetemet, addig a fűszálak tépkedése jobban lefoglalt.

– Micsoda?

– Mindenki erről beszél! Most is együtt dumálnak, meg együtt is fognak ebédelni. Ez tuti!

Ismeretlen érzés öntötte el a gyomromat, kellemetlenül szorította egy láthatatlan kéz. A szívverésem felgyorsult, legszívesebben behúztam volna Alexnek. Utáltam, hogy ilyeneket pletykál.

– A bátyám nem jár senkivel.

Alex vigyora egyre szélesedett.

– Nem kell leharapni a fejem! Csak mondom az infót. Nézd meg magad, ha akarod!

Alex olyan gyorsan elrohant, ahogy érkezett. Órára kellett mennem, nem volt időm megnézni Christ az iskolaudvaron. De a keserűség érzése egy percre sem csillapodott. Nem akartam elhinni, hogy ez igaz lehet, az én bátyámat egy pillanatra sem érdekelték a lányok.

A fűszálakat pedig egyre csak tépkedtem, és tépkedtem.

Aznap a történelemóra nem tudott lekötni. Folyamatosan a fehér műanyag óra mutatóit néztem a sárgás falon, számoltam vissza a perceket az ebédig, amikor is utánajárhattam a pletyka igazságtartalmának. A gyomrom egy pillanatra sem nyugodott le, keserű ízt éreztem a számban. Haragudtam arra a lányra. Nem értettem, miért akarna bárki Glens Fallsba költözni. Utáltam az olyan embereket, akik isten háta mögötti helyekre vándorolnak felelőtlenül.

Elsőnek siettem ki a teremből, ahogy kicsengettek. Figyelmen kívül hagytam a többiek moraját, a kifelé áramló tömeggel egyetemben. Végigrohantam a folyosón, majdnem elcsúszva az újonnan felmosott padlón. Előbb akartam az ebédlőbe érni Chrisnél és a lánynál is.

Elsők között kaparintottam meg a déli menüt, pásztázó tekintettel foglaltam el a helyemet. Annak sem voltam tudatában, hogy egyáltalán mit tettek a tányéromra. A gyomrom erősen korgott, de elment az étvágyam.

Egyszerre túl sokan árasztották el az ebédlőt. Három viháncoló felsőbb éves lány állt meg előttem, igyekeztem jobbra és balra nézni, hogy láthassam az ajtót. Biztos voltam benne, hogy mindent el fog árulni, hogy a bátyám egyedül vagy Amy Foresterrel lép be azon a fehér csapóajtón.

A vártnál percekkel később pillantottam meg Christ. A Zac nevű osztálytársával beszélgetett, semmilyen lány nem volt körülötte belátható körzeten belül. Szívverésem azonnal normál ütemre váltott. Képes lettem ránézni a sajtos meleg szendvicsre, mellette a csomagolt sütire.

Chris egy intéssel és egy mosollyal üdvözölt. A seb élesen virított az arcán, de a szeme vidámnak tűnt. Elégedetten bontottam fel a Pepsimet.

Hiába, túl korai volt az örömöm.

Ebéd után teljes nyugalomban sétáltam az iskolaudvaron Jeff Millerrel, megmaradt Pepsimet szorongatva a kezemben. Több mint fél óra volt hátra a szünetből, amit igyekeztem hasznosan eltölteni. Jeffet akartam rábeszélni arra, hogy elhozza a Game Boyát a suliba, hogy kipróbálhassam. Jeff minden szuper játékot megkapott, külön jutalom volt meghívást nyerni hozzájuk. Igazi játékszobát alakítottak ki a házban, ahol videojátékok, társasok, képregények és minden menő cucc megtalálható volt. Sajnos, anya csak kétszer engedett el hozzájuk.

– Valamikor biztosan behozom, de még én szeretnék játszani vele, egy hete kaptam – mondta Jeff hosszas nyaggatás után.

Sejtettem, hogy nem lesz nyert ügyem aznap, általában gyorsabban meggyőzhető volt a srác. Ezután Jeff elmesélte, mennyi game boyos játéka van, csak hümmögtem, közben néha a füvet néztem, néha az üdítőm dobozát.

Jeff váratlanul torpant meg, meglökte a vállamat, majd halkan a fülembe súgott.

– Az ott a bátyád Amy Foresterrel! – mutatott a kosárpálya irányába.

Igaza volt. Egy padon ültek, túlzottan közel egymáshoz. A lány szélesen mosolygott a bátyámra, csodálatosan fehér, szabályos fogsorával. Szánakozó pillantásokat vetett a testvérem arcán éktelenkedő sebre. Hosszú szőke haja csillogóan fénylett a kora őszi napsütésben. Napbarnított, selymes bőre kellemes kontrasztot képzett a hosszú, fehér ruhával. Lába a térdéig kilátszott, egyszerű virágos papucsot viselt.

Az angyali álca ellenére ellenséget láttam benne. Nem bíztam semmilyen lányban. Főleg a költözés miatt haragudtam. Glens Falls a világvégén volt, senki sem akarhat itt középiskolát kezdeni.

Jeff hangját nem hallottam. A világ összeszűkült, én pedig közelebb és közelebb lépdeltem az ördögi teremtéshez, aki óvatosan megérintette Chris sebes arcát. Zöld szeme sajnálkozóan tágra nyílt, ami groteszké tette szabályos arcát.

Gondolatok tódultak a fejembe. Elképzeltem, ahogy Chris elszökik ezzel a lánnyal, és soha többé nem jön haza. Én pedig egyedül maradok anyával hosszú hetekre, és folyton vele kell majd vacsoráznom. Mindig száraz csirkét sótlan sült krumplival. Azonnal hányingerem lett.

Elkezdtem futni a páros irányába. Pillanatok alatt játszódott le minden, nem érzékeltem a cselekedeteimet. Vörös köd borította el az agyamat.

A fájdalomra eszméltem fel, amit Chris okozott azzal, hogy megmarkolta a karomat. Alig hallottam a hangját, éles sípolás zaja töltötte meg a dobhártyámat. Láttam magam előtt Amy fehér ruháját, amin egy hatalmas sötét folt éktelenkedett: a mellrésztől egészen a hasáig tartott.

– Elment a józan eszed?! – hallottam meg bátyám szavait, ismeretlen volt az éles hangnem.

Képtelen voltam megszólalni. Felnéztem Chris zöld szemébe, ami idegennek hatott. Anya dühös pillantását láttam benne viszont. Azonban tőle egy pillanatra sem ijedtem meg. Jó okom volt arra, hogy azt tegyem, amit. Elrántottam a karomat.

– Miért csináltad ezt, David?! Azonnal kérj bocsánatot Amytől!

Amy szelíden csóválta a fejét, nem tűnt dühösnek. Ezen meglepődtem, a lányok mindig kényesek szoktak lenni a ruhájukra.