© Selyem Zsuzsa, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Eperjesi Ágnes

Szerzőfotó © Máté Péter

A borítón
Eperjesi Ágnes Önarcképszeletek / Végre felfedeztem
saját korlátaimat című képe látható.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-250-3

Tartalom

Mi lesz velünk?

Miért hallgattak el a tücskök?

Hajlandó vagyok újrakezdeni, de mit?

Mi az a tenger?

Hány fok van a világűrben?

Hány angyal fér el egy tű hegyén?

Csak a hím madarak énekelnek?

Mire képesek a magnóliák?

De hát akkor hol vannak mind?

Mi lehet botrányos egy napsugárban?

Hol van Don ma?

Milyen szintetizátorod van?

Hová tűnt a harmadik?

A repülőből miért tűnik mozdulatlannak az óceán?

Doktor úr, a maga szíve sose fáj?

Mi ez a tánc?

És mi a létezés?

Ti hogyan éltek?

Ma mi a nagy kérdés?

Are the Green Fields Gone?

Miért nem élsz valahol máshol?

Milyen a természeted?

Miért voltunk itt?

{1}

Mi lesz velünk?

Bizony, bizony mondom, drágám, súgta Lázár Hortenzia Winter Loredanának, az ember nem a teremtés koronája, hanem leggyengébb láncszeme.

A két földre szállt angyal az ötödik padsorból kommentálta az eseményeket. Loredana visszasúgta, hogy csillogó gyöngyszeme. Kétlábú, tollatlan állat, így Tenzi. Az előttük levő sorban páran mocorogni kezdtek, egy kendős asszony hátra is fordult, útközben lesodorta a zsoltárokat, és mondta nekik, hogy pssszt! De Loredanát nem lehetett lepisszegni: Véges, eszes lény. Volt, súgta Tenzi.

A gyerekeket a karzaton az egész mindenség érdekelte. A patak, a halak, a természettudományok, a kutyák. És a farkasok. Persze hogy könnyebb lenne az életünk, ha csupán szépséges fotonok keringőznének a végtelen térben. De ha egyensúly lenne a világban, anyag és antianyag folyton megsemmisítené egymást. Nem volna más, mint sugárzás: kószáló fotonok a végtelen térben. Amikor Isten azt mondta, legyen fény{2}, a fény azt válaszolta, hogy jó, leszek, de kicsit még várnom kell. Ugyan, mire kell várnod? A sötétségre kell várnom, hogy együtt jelenjünk meg. Nafene. Mert mi ketten csak együtt létezünk, folytatta a fény. Ezt értem én, mondta az Isten, de a sötétség már ott van. Mire a fény azt válaszolta: Ja, akkor én is ott vagyok.

A város lakói tudták, hogy a Trébely utcában villák és kertek vannak, hol ez lakott bennük, hol az, semmi sem volt biztos azokban az időkben sem, de azt egyetlen ember se gondolta volna, hogy a Trébely utcában, ahol akkoriban az Éger család élt, miféle kert rejtőzik. A világ egyik legcsúnyább kertje. Amióta apu elment, és a fűnyírót is vitte magával, egy vidám dzsungel élt a ház körül. Attól függően, hogy milyen irányból nézte az ember, hol oválisnak, hol kereknek, hol kifli alakúnak mutatkozott, s ha esetleg pontosan fölötte, párhuzamosan a síkjával, de miféle sík, miféle sík, hiszen már az utca is dombon helyezkedett el, arról nem is beszélve, hogy a kis kertben az eső, a szél, a bogarak és rágcsálók titkos csapásai, na meg a fogalmatlan emberi léptek milyen mélyedéseket és domborulatokat hoztak létre, szóval ha csupán relatíve, de mégis valahogy föléje eresztettünk volna egy drónt, az se tudott volna semmi konkrétat mondani a formájáról. Görbe oválisféleség, ennyi. Mint a Szekérkerék galaxis, körülbelül. Homorú babszem, esetleg. Sárkányklitorisz, talán. Fura folt egy nyújtózkodó macska hátán, fogjuk rá. Horpadt dió ide-oda gurulás közben. Volt ott félig-meddig a talajba süllyedve egy régi, kidobott mosdókagyló, abban néha felgyűlt az esővíz, katicabogarak tengere, színes lepkék, szitakötők itatója, feketerigók pancsolója.

Abban, mondjuk, megegyezhetünk, hogy per pillanat Romániában vagyunk, pontosabban Transsylvania egyik városában, Marosvásárhelyen vagy Kolozsváron, mindegy, a lényeg, hogy Drakula földjén. A Kárpátok ölelte kriptikus refúgiumban. A negyedkori eljegesedés idején a mérsékelt égövi élőlények menedékhelye volt. Hát ettől olyan hihetetlenül magas itt még mindig, ha tele is van méreggel, aktív gyógyszerösszetevővel és plasztikdarabkákkal, a biodiverzitás. Huszonhárom millió éve, a miocénben a Thetys-óceán északi ága, a Parathetys hullámzott fölötte. Ehhez képest nem is olyan rég a csernobili atomreaktor sugárzó részecskéit sodorta erre a szél, a pusztítás fölért egy komolyabb háborúéval, de kit érdekelt, látni nem látta senki, s még ha valahonnan megneszelték volna is, beszélni tilos volt róla.

A fehér fűzfák tökéletes véletlenszerűséggel eresztettek gyökeret, nőttek összevissza, ahogy az éghajlati viszonyok éppen engedték. Széncinkék, erdei pintyek, barátposzáták, közönséges imposztorok, házi rozsdafarkúak hintáztak ágaikon, mielőtt valamerre továbbrepültek volna. A fűben, vérehulló fecskefű, útilapu és gyermekláncfű között, rendszerint fekete rigók szemelgettek. A ház északi falát belepte a repkény, a rigók benne fészkeltek, a sötétlila bogyókkal flottul átvészelték a telet.

Egészen közelről néhány nummuliteszt is láthattál volna az enyhén görbe kőkerítésben, a Parathetys megkövesedett egysejtű állatkáit. Felülről nézve lyuggatott korongok, talán azokon a lyukakon nyúltak ki algát zabálni. Belülről nézve spirálformába tekeredő kis kamrák sorozatai. Az oligocén idején ebben a szép, kerek formában haltak ki.

A szomszédnál, szeresd szomszédodat, mint tenmagadat, a talaj gondosan be volt fedve térkövekkel, nem keletkezett sár, nem nőtt a gaz, a jól ápolt autót fedett kocsibeálló alatt tartották. Az udvar közepén grillezőkemence-féleség állt, szemből hajszálra úgy nézett ki, mint egy kis krematórium. A kerítés mentén bukszusok sorakoztak a cserepeikben. Ha elszáradtak, hát újat vásároltak a gazdáik, büszkén másolták a nyugati rokonok küldte Neckermann-magazinok „hogy semmi ne változzék, mindig újat veszünk” stílusát. A cserepes bukszusok, miként fajmacskák és fajkutyák a szőrt, levelüket nem hullatták. Vlad, egy ötéves forma kisfiú fel-alá rohangált ebben a szomszéd kertben, karjaival hadonászott, és azt ismételgette teli torokból: VINE UN TSUNAMI!

A gyerek jól érzékelte, hogy a szomszéd udvaron minden mozgásban volt: málnabokrok hajladoztak a nap felé, és nemcsak hajladoztak, hanem évről évre távolodtak az árnyékot vető kertfaltól a napsütötte tér felé. Képzelt drónunk, már ha éveken át lebegne a kert fölött, hol teljesen zöld, hol diszperz barnás foltokból álló görbe csíkot fogna fel, amint lassan távolodik a kerítéstől. Ha pedig sikerülne valahogy nagyon kicsire zsugorodnunk, egy lepottyant érett málna belsejében a hatalmas gömbök közötti nem-euklideszi háromszögeken áradna be a fény édes, sötét univerzumunkba. Mindkét perspektíva ártatlan, de ha a kertet emberként érzékeljük, kusza növényzetet látunk, fényt és árnyékot, néhány fura követ. A kövek tök véletlenül hiperbolikus napórát formálnak: a pillanatot méri vagy a végtelent, csak a szerelmesek érzik, ahogy a csúnya kertről is csak ők tudják, hogy édenkert.

Égerék Trébely utcai partijain fű-fa megjelent. Ezen a június végi estén korán kezdtek szállingózni az emberek is, még ha nem tudták is, hogy a ház mögött békén hagyott kert alkonyattájt mire képes. Odabent már szólt ugyan a zene, de csak foszlányok hallatszottak ki. A fekete rigók és a házi rozsdafarkúak uralták a hangzásvilágot, ahogy a torkukon kifért. Még csak óvatosan és halkan ugyan, de egy-egy tücsök is elkezdett hangolni az éjszakai koncertre. A legendás szépségű Weisz Gizi ott ült a fűben, ölében az öreg Cilával, a ház és a környék félszemű cirmosával, aki volt annyira vén, hogy felőle biztonságban legyenek a madarak. Vadásztam eleget, mélázott, vadásszon most már más is. A dzsungel asszonya, Éger Karola is ott cigizett a fűben hosszú, virágos szoknyában, minden testrésze alig észrevehetően mozgott a házból kiszűrődő zene ritmusára. Szél Icu is megérkezett egy oldalt gombolós, kék-fehér csíkos, könnyű nyári ruhában, leült Karola, Gizi és a macska mellé. Cila érdeklődve megremegtette a fülét, kicsit közelebb hajolt, és beleszagolt Icuba. Túl izgatott, mint minden ember. Icu is feléje hajolt, és megszagolta Cilát. Túl édes, mint minden macska.

Az apám barátjának, mesélte Weisz Gizi, volt egy hasonló cicája. Lolita, így hívta. Arrogáns, kényes jószág. Miután gazdája, a nagy, titokzatos író felfedezett engem, fújt rám. Akkoriban tizennégy voltam, és még nem olvastam a nagy lepidopterológust. Levelekkel bombázott, megvárt a suli előtt, cigivel kínált meg minden, betiltott filmeket néztünk nála VHS kazettákról, például az Ai no corridát, ismered, nem?, Az érzékek birodalma. Mindent ki akartam próbálni, égtem a kíváncsiságtól, egy ébredő vulkán, az voltam, le is szoktam az alvásról…

Nem aludni hülyeség, jelezte Cila, és könnyedén arrébb ugrott. Szél Icu egy ideig követte a tekintetével lassúnak ható mozgását, de a málnabokrok tájékán elveszítette szem elől.

A VHS-ek terjesztése a szekusok missziója és biznisze, lépett közelebb a három nőhöz Hartel Bálint.

Hát jól van, édeseim, hozhatok esetleg valamit inni nektek, kérdezte Éger Karola, és elindult egy kis pavilon felé. Weisz Gizi is érzékelte a provokációt, de nem érdekelte, inkább tágra nyílt szemmel másféle vizek felé terelte a csontos medencéjéből rezgő, szörnyű magabiztosságot sugárzó, nyilvánvalóan elkényeztetett, Hamlet-arcú embert.

Miből gondolod, hogy a szekusok terjesztik? Tudtommal éppenhogy üldözik. Ja, és be is van tiltva. Szóval nem értjük, miket beszélsz.

Pedig igazán nem bonyolult: a hatalomnak zsarolási potenciálra van szüksége. Sokévnyi diktatúra után az emberek agyilag annyira tönkremennek, hogy mást se csinálnak reggeltől estig, mint alkalmazkodnak és engedelmeskednek.

És nem ez volt a cél?

Dehogyisnem, csak hát közben a jónép elfelejti, kinek is köszönhet mindent, és ha valahonnan támadna egy másféle akarat, azt is vakon követné.

Hát, van benne valami.

De ha mindenki csak alkalmazkodik, honnan a fenéből támadna egy másféle akarat, jegyezte meg Szél Icu. Próbálta kibalanszírozni Weisz Gizi behódolását nem is annyira az izgi új témának, mint Hartel Bálint modzsójának.

Kintről, szivi, válaszolta Hartel Bálint, majd hozzátette, hogy persze erre is van a hatalomnak megoldása, beeteti a jónéppel, hogy minden gyanús és veszedelmes, ami kintről jön. Easy.

Azt akarod mondani, kérdezte Weisz Gizi, hogy a hatalom direkt betilt bizonyos dolgokat, majd ő maga terjeszti? Nem vagy te egy kicsit paranoiás?

Ja, lehet, mosolygott Hartel Bálint, a kérdés csak az, hogy elég paranoiás vagyok-e?

A lampionok halvány fényében Szél Icu mintha Bengót látta volna a fiúk közt. Elindult feléjük, aztán meggondolta magát, leült az egyik fűz alá, és a hátát a fatörzsnek támasztva nézelődött. Bengó, már ha tényleg ő volt, egész testtartásával azt jelezte, hogy jó élni. Mintha őt nem lehetett volna beletuszkolni abba a nyomorult két dimenzióba, amelybe a diktatúra kényszeríti az embereket. Azon az estén színes csíkos pólót viselt, farmer kertésznadrágot, vászon tornacipőt, barna, göndör haját hátul összefogta kábé egy befőttesgumival. Mozdulatai egy árnyalattal lassabbak, kedvesebbek voltak a szokásosnál, tartózkodó volt, és figyelmes, és, legalábbis onnan úgy tűnt, végtelen mennyiségű alkoholt képes meginni anélkül, hogy megérezné. Nagy erény ez a nem beszélgetésre, hanem vallatásra kalibrált Drakula-földjén.

Bengó eredeti neve Szél Márton. Szél Icunak távoli rokona volt. Mindig szeretett volna vele találkozni, ha már bemutatkozáskor meg szokták kérdezni az emberek, hogy az öcséd merre jár? Mit mondhatott volna, hiszen nem is ismerte, csak hallomásból. Hogy több nyelven beszél, hogy Lengyelországban tanult néprajzot meg színházasdit, hogy szótlan Beckett-performanszuk mekkora dobás volt, hogy hóviharban Téli vagánykodás néven extrém sportolást szervezett a Pongrác-tetőre, hogy mivel a környéken nem volt bábszínház, bepakolta a kellékeket egy hátizsákba és két bőröndbe, s úgy járta az óvodákat és iskolákat, hogy megszerzett egy lerobbant épületet a polgármesteri hivataltól, összegyűjtött egy csomó embert, felújították, és megcsinálták a Living Room közösségi teret, hogy volt idő, amikor a puszta létfenntartásért szobafestést és mázolást vállalt. Aztán újra meg újra elutazott, hol dolgozni, hol tanulni, többnyire egyszerre mindkettőt. Hogy volt két öccse, ikrek, egyszer részegen valami pénzügy miatt összevesztek egy ócska kocsmában, elmosódó arcok és pénznyelő gépek társaságában, az egyik késsel leszúrta a másikat, az egyik fél abban a pillanatban meghalt, a másik fél meg börtönbe került.

Na de miért hallgattak el a tücskök, neszelt fel a relatív csendre Szél Icu, és a tücskök, mint akiket rajtakaptak, abban a pillanatban még hangosabban újra rázendítettek.

Biró Móni és Rófusz Tamás is megérkezett, Tamás kezet fogott a fiúkkal, és köztük maradt, Móni leült Szél Icu mellé. Hogy ő már nem bírja, Tamás senkinek se képes nemet mondani, kivéve annak, aki szereti őt. Egy ideig együtt hallgatták Icuval a parti hangjait: a házból áradó zenét, a madarakat, a tücsköket.

A hímcsoport fel-felröhögött.

Mi a különbség a hegedűs és a brácsás között, kérdezte Éger Artúr. Minden hegedűs tud brácsázni, de nem minden brácsás tud brácsázni.

Mi a különbség kapitalizmus és kommunizmus között? (Jávor Jocó) A kapitalizmusban az ember kizsigereli az embertársát. A kommunizmusban fordítva.

Egy francia bemegy a kocsmába, vállán egy szmokingot viselő papagájjal. (Bengó vagy valaki más) Ez aztán igen, csettint a kocsmáros, hol szerezte? Franciaországban, válaszolt a papagáj, ott rengeteg efféle mászkál.

Megy haza a székely legény, s az udvaron ott találja a húgát vérbe fagyva, a pitvarban ott fekszik az anyja agyonverve, a szobában az ágyon az apja szétmarcangolva. (Deák Dini) Mi történt, édesapám? Jött, fiam, a medve, az asszonyokat megölte, nekem feltépte a hasam. És nagyon fáj? Csak ha nevetek.

Na. És azt ismeritek, hogy megy két Trabant a sivatagban? (Rófusz Tamás) Valahonnan egy hangot hallanak: ajjajajajajajaj! Mennek tovább, megint: ajjajajajajajaj! Felérnek egy dűnére, hát mit látnak kicsit távolabb? Egy másik Trabantot, az hangoskodik: ajjajajajajajaj, mecsoda parkolóhely!

És az megvan, amikor Francis Ford Coppola felhívja telefonon Al Pacinót? (Portik Simon) Mind a ketten még abszolút kezdők, Francis egyszer ugyan már hívta Alt valamibe, de nem kaptak rá lóvét. Szóval heló, Al, mi újság? Minden fasza, és nálad? Hát én nemsokára rendezem A keresztapát. Ennek elment az esze, gondolta Al Pacino, A keresztapa más kaliber, afféle szegény ürgék, mint mi, még csak nem is álmodozhatnak efféléről. És azt szeretném, ha te játszanád Michael Corleonét. Megőrült, nyilván, gondolta Al Pacino, és lassan, mint ahogy az elmeháborodottakkal szokás beszélni, mondta: Oké, Francis, jól van.

Ez most vicc vagy egy csoda, kérdezte Simontól őszinte érdeklődéssel a Bengó-szerű figura.

Biró Móni is önkéntelenül őt figyelte, majd Icuhoz fordult, és vidáman megjegyezte, nem is tudtam, hogy a csoda hasonlít a vicchez. Mire Icu, hogy inkább a vicc hasonlít a csodához. Több van benne, mint amit látunk. (Móni) Vagy kevesebb. (Icu) Ellenállás a kiárusítás előjátékának, az együgyűsítésnek. (Móni) Mitől lesz valami áru? (Icu) Vegyünk például egy követ. Első lépésben elszakítják a végtelen közegétől, ahol mindennel kapcsolatban volt, és domesztikálják egy kisebb, megszámlálható közegbe, ahol alárendelt saját funkciójának, aztán meg ha már domesztikálták, akkor vulgarizálják. (Móni) Vulkanizálják? (Icu) Nem, nem vulkanizálják, hanem vulgarizálják, az autógumikat vulkanizálják, de a vulkán más tészta. Weisz Gizi tudna róla mesélni. (Móni) Mégiscsak jobb, ha egy kereket vulkanizálnak, mint ha kidobják. (Icu) A vulgarizálás ennek épp az ellentéte, azért vulgarizálnak, hogy a funkcióját vesztett tárgyat nyugodt szívvel kidobhassák, de hová, hol van az a kint…

A keresztapa, szólalt meg egyszerre a Bengó-szerűvel egy másik hang, úgyhogy kissé össze is mosódtak, hallottam róla, egy film, ugye?

Amikor elkezdték forgatni, folytatta rezzenéstelenül Portik Simon, a producer kocsijának szélvédőjét betörték, és hagytak ott egy cetlit azzal a szöveggel, hogy SHUT DOWN THE MOVIE OR ELSE.

A Trébely utcai rejtett kert rendezői jobb oldalán állt a kis pavilon. Fából készült hajdanán, s mivel nem festegették időről időre, a szuvak élőhelyévé vált. Ettek, aludtak, szaporodtak benne kedvükre. Ők is tudták, hogy ez édenkert. Az embereket nem zavarták, talán ha felfigyelnek rájuk, akkor intézkednek, de szerencséjükre nem figyeltek fel rájuk. És a pavilon még jó ideig állni fog, hamarabb dől össze egy cunamitól, mint a szuvak ténykedésétől.

A kis pavilon hatszögletű volt, benne egy ugyancsak hatszögletű asztal, körülötte, a pavilon hatszögének oldalai mentén padok, azokon párnák, egészen kényelmesen el lehetett üldögélni, ha az ember nekivetette a hátát a pavilon oldalának. Éger Juli és Éger Emma itt beszélgettek. Nem testvérek voltak, hanem sógornők, Emma Éger Artúr húga volt, Juli a felesége. Juli kissé szétvetett lábakkal ült, kezét a hasán pihentette.

Megint rúg, mondta Juli, tedd csak ide a kezed, érzed?

Emma érezte. Valósággal sütkérezett a derűs békében, ami a várandós Juli ösztrogén-progeszteron-oxitocin koktéljából áradt még akkor is, amikor Juli a legszívesebben üvöltött volna, mint a szomszéd gyerek. Amint észrevette őket Biró Móni, odament köszönni nekik.

Melyik is az a tanítás, miszerint csokit kell enni ebéd előtt?

Az Ájurvédára gondolsz?, kérdezte mosolyogva Emma. Tudod, abban nem előírások vannak.

Attól függ, hogy milyen az a csoki, csatlakozott hozzájuk Pop Ármin. Hogy milyen kakaóból készül. Egyáltalán, van-e benne kakaó.

Hiába szereted a csokit, ha ő nem szeret vissza téged, jegyezte meg Biró Móni, mire Éger Juli önkéntelenül felsóhajtott, Éger Emma vigyorgott, Pop Ármin pedig meg se hallotta, mert éppen elállt a lélegzete egy hosszú szőke hajú, végtelenül kecses lánytól. Vincze Klára mezítláb, a hasát szabadon hagyó kis felsőben és földig érő színes szoknyában lépett ki a házból. Érzékelte, hogy valaki nagyon nézi, és amikor a tekintetük találkozott Árminnal, rámosolygott.

Weisz Gizi a társaság és legfőképpen önmaga szórakoztatására Jávor Jocót bűvölte, aki egyszerre kétkedve és meghatva a rá irányuló figyelemtől, Saul Kripke merev jelölő fogalmát magyarázta, előbb az összeverődött embereknek, Weisz Gizinek, Szél Icunak és Hartel Bálintnak, aztán egyre inkább csak a zavarba ejtőn mosolygó Gizinek. Arisztotelész akkor is Arisztotelész lenne, ha kétéves korában meghalt volna, míg egy leírás mást-mást jelent a különböző lehetséges világokban. Valóban, kérdezte Gizi, és közben egy hajtincsét csavargatta az ujjára, kissé túljátszott hitetlenkedéssel körülnézett, hogy halljátok ti is, miket mond itt ez az édes Jocó, meg kell zabálni. Anélkül, hogy ránézett volna, kezét a Jocó nadrágjára tette, és mosolygott. Jocó elvörösödött, úgy érezte, mindjárt felrobban Gizi keze alatt, próbálok úgy tenni, mintha ez a szeszélyes istennő nem éppen velem játszadozna, mert úgyse lesz semmi ebből, a fél fogára se volnék elég neki, úgyhogy egyre jobban beledurálta magát Saul Kripke tanainak fejtegetésébe, ezzel egy időben Hartel Bálint fordult oda Icuhoz, hogy ha megtehetnéd, hogy bárhová elutazz, hová mennél?

Éjfél is elmúlt, amikor néhányan felkerekedtek, hogy ússzanak egyet a folyóban, de maradtak annyian, hogy a parti folytatódjék. A zene szólt, a tücskök ciripeltek, a levegő kellemesen hűvös volt. A kemény mag fojtott hangon politizált a sötétben.

Engem egyáltalán nem érint, hogy csak kétévente utazhatom külföldre, a könyvtáramban világpolgár vagyok.

Lehet meggyőződésed, hogy világpolgár vagy, de ettől még nyugodtan lehetsz hontalan.

Svájcból feleltetett Török Feri, nem így írja a tankönyv, mondta, honnan veszed, fiacskám? Onnan, hogy jártam ott.

New Yorkban lenne érdemes élni, az a világ közepe.

Dovlatov is oda menekült, és remekül él. Ő kérdezte, és engem is érdekelne a válasz, hogy az emberek ugyan joggal ítélték el Sztálint, de ki írta azt a négymillió feljelentést?

Dovlatov? Ő ki?

Szergej Dovlatov, orosz ellenzéki író, az egyik legjobb. Amíg otthon élt Leningrádban, csak szamizdatban jelentette meg a könyveit. Ha jól emlékszem, azt is ő írta valahol, hogy a világot soha nem lehet totálisan kontrollálni, legfeljebb megerőszakolni lehet.

És hogy lehet hozzájutni a könyveihez?

Sehogy.

Néhányan táncoltak, Pop Ármin és Vincze Klára egymással szemben ültek a fűben, Ármin egy fűszálat rágicsálva magyarázott valami Hilbert János nevű matematikusról, valószínűségszámítási módszerekről, Friedmann-egyenletekről, véletlenekről, Klára meg hallgatta, és pontosabban értette a kiselőadást, mint maga Ármin. Hogy az álmok fényes zsebek Isten kvantumköpenykéjén. Hogy a japánkertekben a híd nem folyamatos, részei csak egyik sarkuknál érnek egymáshoz, úgy lépegetsz rajta, mintha a sakktáblán csak a fekete vagy csak a fehér négyzetekre lépnél, mindez azért, hogy az ártó szellemek, akik, mint tudjuk, csak egyenesen képesek közlekedni, ne jussanak be.

Egy adott ponton az éjszakai fürdőzők is visszaszállingóztak. Szél Icu és Szeván Klaudia a Trébely utcán vidáman baktattak a helyszínre, Klaudia azon a hajnali órán nagyon gyorsan be akarta pótolni a mindeddig tüzetesen át-nem-bulizott éjszakát. Icu az utca túloldalán megpillantotta Cilát, amint a macskák határozottságával elindul valamerre, és elszorult a szíve.

Amint megérkeztek, Klaudia felhangosította a zenét, körülnézett, kiválasztotta Éger Artúrt, csillogó szemekkel ránézett, és táncolni hívta. Éger Juli nagyon fáradtnak érezte magát, már többször elindult volna lefeküdni, de részint tudta, hogy úgysem tudna elaludni, részint meg egyszerűen nem volt ereje kiszakadni ebből az egészből. Továbbra is ott ült a pavilonban, Emma időközben eltűnt valahová, szóval Juli egyedül volt. Egy mese járt a fejében, hogy egy szegény embernek születik egy fia, és azt szeretné, hogy a gyermek, amikor felnő, tanítómester legyen. Így hát amikor kétéves lesz a fiú, elviszi egy bölcshöz, hogy tanítómestert neveljen belőle. A bölcs nézi-nézi a gyereket, majd megkérdezi az apától, mennyi idős a kisfiú. Kétéves. A bölcs arra gondol, hogy egy földi lélek már egyéves korára kész. Halkan és szelíden annyit mond: késtél.

Artúr és Klaudia egyre szenvedélyesebben táncolt. Valahogy mindenki megfeledkezett Juliról. Az egész világmindenség magamra hagyott, és iszonyú nehéz a gyerek is bennem, és most már örökre egyedül leszek. Kintről is, bentről is nyomta Julit a fájdalom, ő meg egyre jobban összegörnyedt. A többiek tényleg nem vették észre, hogy valami baj van. Amikor eldőlt, mint egy hajó, Szél Icu odaszaladt, hátha meg tudja tartani, de késő volt, Julit elnyelték a hullámok.

Egyébként ugyanebben az évben történt az is, hogy a derék clevelandiek eldöntötték, hogy itt az idő egy nagy IGEN-t mondani, megmutatni a világnak, hogy mi is rajta vagyunk a térképen, hogy itt is végre történik valami, valami kellemes, amit nem akarunk, mint eddig mindent, veszettül elfelejteni. Másfél millió héliummal töltött lufit engedtünk fel a levegőbe, heló!

Az Erie-tó fölé sodorta őket a szél.

Már évek óta tiszta voltam, mondjuk, a kék süllőm ezt már nem élte meg, de amint nem ömlik a szennyvíz a folyókkal, és az Európából behozott invazív vándorkagyló napi egy liter vizet szűr meg, elég jól vagyok. Persze ha jön a vihar, megvadulok én is, és akkor az emberek, akik jóval kisebbek, mint a tokhalaim, elsüllyednek és szétfoszlanak bennem. Nem érdekel, hogy fölöttem színes léggömbök lebegnek. Ha jön a tél, és a szél hideg levegőt hoz fölém, átmelegítem, amitől ellazul, és fölszáll. A partra sodorva már havazunk.

{1} Mindegyik mottó Herman Melville Moby Dickjéből származik, a szerző léha, vad fordításában.

{2} Thích Nhaˆ΄t Ha∙nh (1926–2022) vietnámi buddhista szerzetes, békeaktivista, költő és tanító mesél így a kezdetekről. Eckhart mester (c.1260-c.1328) A Teremtés könyvének magyarázatában hasonlóan írta: „amikor valaki megkérdezte tőlem, hogy miért nem teremtette Isten korábban a világot, azt feleltem, hogy nem tehette, mivelhogy ő sem volt ott. Ő sem volt előbb, mielőtt a világ lett volna.” (Helikon Kiadó, 1992. 7. Szebedy Tas fordítása.) Másfelől, föltéve, hogy van ez a más, Roger Penrose szerint az univerzum már az ősbumm előtt létezett, vagyis az ősbumm elég gyöngéd volt ahhoz, hogy a korábban létező túlélje.