részlet

© 2023 László Boglárka
© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv Szalkai Diána
Borítókép © Jacinta Bernard / Arcangel; Eric Schaeffer / Getty Images; F. Delamare metszete, sokszorosítás:
Firmin Gillot / Wikimedia Commons
ISBN 978 963 604 287 5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Anyának – mindenért

(Részlet a Bonaparte család családfájából,
a regény szempontjából fontos személyekkel)

(Részlet a Metternich család családfájából,
a regény szempontjából fontos személyekkel)

Szereplők jegyzéke

(A dőlten szedett nevek fiktív szereplőt jelölnek.)

A Metternich-rezidencia

Metternich, Richard von (1829–1895): osztrák diplomata, 1859–70 között Ferenc József nagykövete III. Napóleon udvarában, Klemens von Metternich fia1. J Pauline von Metternich férje.

Metternich, Pauline von (1836–1921): magyar–osztrák származású arisztokrata, Richard von Metternich felesége, a francia császárné bizalmasa.

Graubner, Laura: nevelőnő a Metternich családban.

Fichter: Richard von Metternich nagykövet titkára.

Münch báró: Richard von Metternich nagykövet mellett követségi titkár.

Klein, Frau: Richard von Metternich és Pauline lányai mellett nevelőnő.

Metternich, Antoinette Pascaline von (1862–1890): Richard és Pauline von Metternich lánya.

Metternich, Sophie von (1857–1941): Richard és Pauline von Metternich lánya.

Löhring atya: bécsi dominikánus szerzetes, Richard von Metternich egykori nevelője.

A párizsi udvar

III. Napóleon (1808–1873): francia katonatiszt, politikus, 1848–1852 között a Francia Köztársaság elnöke, 1852–1870 között a franciák császára. Felesége Eugénie császárné.

Eugénie császárné (1826–1920): spanyol arisztokrata, Teba grófnője, Ardales márkinője, aki III. Napóleon francia császárral kötött házassága révén Franciaország császárnéja 1853-tól hitvese 1870-es lemondásáig. Kora divatjának meghatározó alakja.

Jérôme herceg (1822–1891): császári herceg, Jérôme Bonaparte, Vesztfália királyának fia, III. Napóleon unokatestvére, francia államférfi, szabadkőműves, Mathilde hercegnő öccse, Marie-Clotilde hercegnő férje.

Mathilde hercegnő (1820–1904): Jérôme Bonaparte lánya, III. Napóleon unokatestvére, Gyemidov gróf volt felesége, Jérôme herceg testvére, a párizsi szalonélet meghatározó alakja.

Bassano hercegné (1814–1867): Eugénie császárné első udvarhölgye.

Bauer Bernát, Bernard abbé (1829–1903): magyar származású katolikus pap, majd Eugénie császárné udvari káplánja.

Budberg-Bönninghausen, Andreas Ludwig Karl Theodor, baron von (1817–1881): balti nemesi családból származó orosz diplomata, 1862–1868 között az orosz cár nagykövete Párizsban.

Essling hercegné (1802–1887): Eugénie császárné udvarhölgye, Victor Masséna, Essling herceg felesége.

Goltz, Ludwig, Graf von der (1817–1869): porosz diplomata, 1863–1869 között a Porosz Királyság, majd az Északnémet Szövetség párizsi nagykövete.

Moustier, Léonel márki (1817–1869): francia diplomata és államférfi, 1866–1868 között III. Napóleon külügyminisztere.

Nieuwerkerke, Alfred Émilien O’Hara van (1811–1892): holland–francia származású szobrász, műgyűjtő, a második császárság kultuszminisztere, a császári ház műgyűjteményeinek intendánsa, Mathilde hercegnő szeretője.

Marie-Clotilde de Savoie (1843–1911): II. Viktor Emmanuel szárd-piemonti uralkodó, majd olasz király legidősebb lánya, Jérôme herceg felesége.

Trubeckaja, Sophie (1838–1896): orosz arisztokrata, Charles de Morny herceg felesége.

Walewska, Marie-Anne (1823–1912): lengyel–olasz származású grófné, egy ideig III. Napóleon szeretője, 1867–1870 között Eugénie császárné első udvarhölgye, Alexandre Walewski gróf felesége.

A bécsi udvar, Habsburgok

Ferenc József (1830–1916): osztrák császár, magyar és cseh király, 1867-től az Osztrák–Magyar Monarchia első uralkodója. Apja Ferenc Károly főherceg, anyja Wittelsbach Zsófia Friderika főhercegnő volt. Felesége Wittelsbach Erzsébet.

Erzsébet királyné (1837–1898): a Wittelsbach-házból származó bajor hercegnő, Ferenc József császárral és királlyal kötött házassága révén osztrák császárné, magyar és cseh királyné 1854-től 1898-as haláláig. A köznyelv gyakran Sisinek hívta.

Zsófia főhercegné (1805–1872): a Wittelsbach-házból származó bajor királyi hercegnő, Habsburg–Lotaringiai Ferenc Károly főherceg hitveseként osztrák főhercegné, többek között I. Ferenc József osztrák császár és magyar király, I. Miksa mexikói császár édesanyja.

István főherceg (1817–1867): József nádor fia, osztrák főherceg, magyar királyi herceg, 1847-től 1848-ig Magyarország nádora.

Wratislaw Rudolf gróf (1811–1874): István főherceg udvarmestere.

A cári udvar

Gorcsakov, Alekszandr Mihajlovics (1798–1883): orosz arisztokrata, a Gorcsakov hercegi család tagja, cári diplomata és államférfi, 1856–1882 között az Orosz Birodalom külügyminisztere, 1867–1883 között Oroszország államkancellára.

II. Sándor (1818–1881): a Holstein–Gottorp–Romanov-házból származó orosz nagyherceg, 1855-től az Orosz Birodalom cárja, lengyel király és finn nagyherceg 1881-es meggyilkolásáig. Több merényletet is elkövettek ellene.

A párizsi világ

Gautier, Théophile (1811–1872): francia romantikus költő, író, művészet- és irodalomkritikus.

Dunant, Henry (1828–1910): svájci, majd francia üzletember, humanista, a Vöröskereszt megalapítója.

Dr. Gruby Dávid (1810–1898): magyar származású orvos, a bakteriológia és a mikroszkópos fényképezés előfutára.

Guerlain, Aimé (1834–1910): parfümőr.

Lavandier, Lilly Belle: volt francia kurtizán, Andorfalvy Pál kedvese, majd felesége. Kesztyűkészítő.

Le Ruz, Ronan: breton származású francia újságíró a szatirikus Charivari lapnál, Tordai András barátja.

Manet, Édouard (1832–1883): francia festő, a modern festészet előfutára.

Rothschild, Charlotte, de (1825–1899): James Rothschild lánya, Nathaniel de Rothschild felesége, Pauline von Metternich barátnője, festő, Chopin tanítványa.

Rothschild, Nathaniel, de (1812–1870): James Rothschild unokaöccse, egyben veje, Charlotte de Rothschild férje, neves bankár, üzletember, szőlőbirtokos, műgyűjtő.

Verne, Jules (1828–1905): francia író, a tudományos-fantasztikus irodalom korszakalkotó alakja, magyar vonatkozású művei: a Sándor Mátyás, A dunai hajós.

Worth, Charles Frederick (1825–1895): angol divattervező, 1858-ban Párizsban nyitotta meg a Worth Divatházat, az haute couture atyja, innovatív tervező, az első, aki élő modellt alkalmazott, hogy népszerűsítse, bemutassa ruháit ügyfelei előtt. Pauline von Metternich és Eugénie császárné divattervezője.

Magyarok

Andorfalvy Aladár gróf: az 1848–49-es magyar forradalom és szabadságharc egyik volt nemzetőrparancsnoka, Párizsban élő magyar emigráns.

Andorfalvy Pál gróf: Andorfalvy Aladár fia, Párizsban nőtt fel, híd- és vasútépítő mérnök.

Nemeskéri Kiss Miklós (1820–1902): az 1848–49-es forradalom és szabadságharc honvédezredese, franciaországi magyar emigráns politikus. A Sorbonne egyetem műszaki karán vasútmérnöki képesítést szerzett.

Rouland Elek: gyógyszerész, a Guerlain család távoli rokonaként a parfümházban dolgozik, Tordai András újságíró barátja.

Széchenyi Ödön gróf (1839–1922): magyar gróf, oszmán pasa, Széchenyi István ifjabb fia. Az állami tűzoltóság megszervezője, irányítója Magyarországon és az Oszmán Birodalomban. Elsőként jutott el hazánkból Párizsba kizárólag vízi úton.

Tordai András: magyar újságíró, aki a bécsi Der Wanderer című lap párizsi levelezőjeként a francia fővárosból küldi tudósításait az 1867-es egyetemes kiállítás idején.

Weininger Mór: magyar ékszerész, aki a Cartier-házban tökéletesíti mesterségbeli tudását, miközben rajzai tehetséges művészről árulkodnak, Tordai András barátja.

Lengyelek

Berezowski, Antoni (1847–1916): lengyel nemes, hazafi, aki 1867 júniusában merényletet kísérelt meg II. Sándor cár ellen Párizsban.

Czartoryski, Adam Jerzy (1770–1861): lengyel herceg, államférfi, diplomata, Władysław Czartoryski apja, a párizsi lengyel emigráció vezetője.

Czartoryski, Władysław (1828–1894): Adam Czartoryski herceg fia, lengyel hazafi, diplomata és műgyűjtő.

Jan: a lengyel Katarzyna gyermeke.

Katarzyna: Párizsban élő lengyel emigráns.

Milena: Párizsban élő lengyel emigráns.

Małgorzata: a lengyel származású Katarzyna lánya.

Mateusz: a lengyel származású Katarzyna nagyobbik fia.

Uruszoczki, Alexandre herceg: Párizsban élő lengyel emigráns, egykori cári diplomata Bécsben.

Németek

Knapfersdorf: A porosz titkosszolgálatnak dolgozó kém.

Komansky, František: cseh fakereskedő.

Stieber, Wilhelm Johann Carl Eduard (1818–1882): porosz mesterkém, Bismarck kancellár kémparancsnoka, a Central-Nachrichten-Bureau igazgatója.

Bécs és Párizs, 1859

Mindig az egyensúlyt keressük…

A magán- és közügyeinkben egyaránt.

Mindenki. Mindig. Néha meg is találjuk. Rövidebb-hosszabb időre.

A Napóleon által feldúlt Európa országai is az egyensúlyt keresték a majd egy évig tartó bécsi kongresszus tárgyalásain. A diplomáciai tárgyalások sorozatát estélyek, bálok, mulatságok kísérték, nem véletlenül hívták „táncos kongresszusnak”. Az osztrákok mesterdiplomatája, Klemens von Metternich kancellár által vezetett kongresszus fő feladata az európai politikai egyensúly helyreállítása volt. Minden európai állam képviseltette magát Bécsben, és a tárgyalások végén megszületett záródokumentum aláírói szentül hitték, hogy az európai béke örökkévaló lesz. Hosszú időre stabilizálták is az öreg kontinenst, de nem örökre.

A nagyhatalmak ugyanis nem számoltak a nemzetek öntudatra ébredésével, az erősödő nacionalista mozgalmakkal, az ipari forradalommal és a vasúthálózat fejlődése által a határokon átnyúló gazdasági érdekek súlyával. Így a tizenkilencedik század közepén az európai egyensúly ismét megbomlani látszott, miközben sok más mellett egy új francia uralkodó is a történelem porondjára lépett.

A nagy Napóleon, aki a század első felében leigázta és háborúval borította be egész Európát, már régen az Invalidusok kupolája alatt aludta örök álmát, amikor mintegy harmincöt év elteltével a népes Bonaparte család egyik tagja, Charles-Louis Napoléon Bonaparte trónra jutott Franciaországban, és III. Napóleon néven megkezdte uralkodását. Nagyformátumú elődjéhez hasonlóan államcsínnyel császárságot formált a köztársaságból, immár a másodikat a francia történelem során. Tiltakozásul többen elhagyták az országot, mint a híres Victor Hugo, aki egy, a francia partok mellett fekvő, de a Brit Birodalomhoz tartozó szigetről írta pamfletjeit az új császár ellen, akit gúnyosan csak kis Napóleonnak nevezett.

A hatalomra jutását megelőzően angliai száműzetésben élő Charles-Louis Bonaparte valóban nem volt nagy semmilyen értelemben sem, talán csak az álmai és a tervei voltak nagyok, amikkel hozzákezdett az uralkodáshoz, Franciaország angol mintára történő modernizálásához, és eme vállalkozásához kezdetben a szerencse is hű kísérőjéül szegődött. Franciaországban megkezdődött az iparosodás, Párizs világvárossá alakult, létrejött a modern bankrendszer, a vasútvonalak hossza jelentősen megnőtt, sőt eleinte külpolitikai és hadi sikerek is hozzájárultak uralma megszilárdításához. Kezdte elhinni, hogy egy ilyen névvel a dicsőségért folytatott harc során veszíteni nem, csakis győzni lehet.

III. Napóleon győzelmet aratott a Krím félszigeten az oroszok ellen, majd az olaszokkal összefogott az osztrákok ellen. A kezdeti hadi sikerek hasonlatossá tették nagy elődjéhez, ami hőn óhajtott vágya volt. Európa régi uralkodói pedig hamarosan megértették, hogy újból számolniuk kell az erősödő francia hatalommal. A bécsi kongresszust követően létrejött erőegyensúly ismét felborult.

Miután a fiatal Habsburg császár 1859-ben Solferinónál megalázó és véres vereséget szenvedett III. Napóleontól, elhatározta, hogy az egyik legrangosabb hercegi családból küld nagykövetet az ősellenségnek tekintett francia császár fényűző párizsi udvarába. Szomorúan gondolt arra, hogy a történelem megismételte önmagát. Évtizedekkel azelőtt ugyanis I. Napóleon, az akkori francia császár aratott győzelmet az osztrákok felett, sőt még a Habsburg-családba is be tudott férkőzni. Ferenc József emiatt még keserűbbnek érezte a vereség ízét.

III. Napóleon ráadásul nemcsak megverte a csatamezőn, hanem enyhe békefeltételeivel gyakorlatilag megkegyelmezett neki. A fiatal és sértett Ferenc József leghőbb vágya volt, hogy a párizsi osztrák nagykövetség eleganciája fel tudja venni a versenyt az új francia császári udvar csillogásával. Sőt, szárnyalja túl azt. Ehhez azonban többre volt szükség annál a szűkös anyagi keretnél, amit a bécsi udvar a diplomaták számára rendelkezésre bocsátott. Egy olyan rangos család képviselőjére, aki saját vagyonából is képes volt áldozni a minél fényesebb osztrák reprezentációra.

A solferinói vereség évében halt meg a mesterdiplomata, Klemens von Metternich herceg, aki mintegy fél évszázadon keresztül rendíthetetlenül, ravasz és mesteri módon igazgatta a Habsburgok, sőt egész Európa sorsát. A halálhíre mélyen megrázta Ferenc Józsefet, bár az agg Metternich herceg már régen nem volt kancellár, sőt nem is Bécsben élt, de korábban hosszú ideig a mentora volt. A herceg vezette be a diplomácia és az államvezetés rejtelmeibe, valamint nem utolsósorban évtizedekig rettenthetetlen hűséggel szolgálta a Habsburg-házat. A halála és a katonai vereség egybeesése egybefonódott az uralkodó lelkében, mint egy rossz előjel. A csillagok nem sok jót jeleztek előre a számos nemzetiség lakta hatalmas birodalom jövőjéről.

Ferenc József császár és anyja, Zsófia főhercegné személyesen vettek részt a temetésen. Az uralkodó a szertartás alatt hosszan nézte egykori mentora fiát és annak feleségét, hazafelé pedig a hintóban a gyász miatt őszintén megrendült édesanyját akarta vigasztalni azzal, hogy kikérte a véleményét egy frissen fogant ötletéről.

– Édesanyámnak mi a véleménye Richard von Metternich hercegről?

– Nagyszerű férfiú! Már fiatal korától követte apját a diplomáciai pályán, számtalan nyelven beszél kiválóan, művelt, komoly zeneértő. Szegény Klemens mindenre megtanította, amit egy osztrák diplomatának tudnia kell. Talán nem olyan erőteljes személyiség, mint az atyja volt… De mit tervezel vele?

– Párizsi nagykövetemmé szándékozom tenni. Korábban élt már Párizsban, az osztrák követség titkáraként. Ismeri a francia császárt, sőt a felesége vérében is Metternich-vér folyik, aki szereti és érti a legmagasabb szintű reprezentációt.

Pauline von Metternich az eltemetett kancellár unokája volt. Richard von Metternich ugyanis – atyja javaslatára – saját féltestvére leányát vette nőül. A hölgy, aki egyszerre az öreg Metternich unokája és menye is volt, apai ágon az egyik legősibb magyar grófi családból származott: édesatyját, Sándor Móricot, az Ördöglovast hajmeresztő és különös lovasmutatványairól ismerték a birodalomban.

– Pauline ragyogó intellektusú, nagyon öntudatos, de túlságosan feltűnő megjelenésű hölgy, a hagyománytisztelő Bécsnek talán kissé túlzottan is.

– Igen, én is úgy vélem, anyám. A császárné kezdettől viszolyog tőle.

– Az bizonyos, hogy Erzsébet és Metternich hercegné mindenben egymás ellentétei… – nézett a fiára a főhercegné, de nem mondott többet, bár szeretett volna.

– Sisi nem szereti a feltűnést, az bizonyos – jegyezte meg a császár elgondolkozva.

– Pedig egy osztrák császárnénak vannak reprezentatív feladatai… – A főhercegné elharapta a mondat végét. Nem akart újabb vitát kezdeni erről a császárral.

Erzsébet császárné nehezen sajátította el a szigorú udvari szokásrendet, Pauline ellenben szinte beleszületett és otthonosan mozgott benne. Sisi szerette az egyszerűséget, a nyugalmat, míg Pauline bolondult mindenféle társasági eseményért. A bécsi pletykák szerint azonban hiába nevelték a konzervatív Metternich-elvek alapján, az apja bolond és vakmerő vére kiütközött rajta. Pauline hercegnét semmilyen tekintetben nem lehetett átlagos arisztokrata hölgynek nevezni, sokkal több volt annál: egy sziporkázó intellektusú, a szokásokat bármikor átlépni kész, exhibicionista fiatal dáma. Ráadásul dúsgazdag atyjának, akit többször is kezeltek a prágai, majd a döblingi elmegyógyintézetben, egyetlen örököse.

Ferenc József a temetést követően a Bécs utcáin haladó, díszes császári hintóban döntött, és még abban az évben kinevezte a fiatal Metternich herceget párizsi nagykövetnek. Így két legyet ütött egy csapásra: a császárnét is felderítette, hogy Pauline von Metternich hercegnét hosszú időre távol tudhatta a bécsi udvartól.

Az osztrák külpolitikai helyzet nem volt éppen ragyogó, amikor Richard von Metternich herceg, valamint felesége, Pauline kétéves kislányukkal, valamint teljes személyzetükkel beköltöztek a Szajna bal partján, a Grenelle utca 87. szám alatti Bauffrémont-palotába. Ez a szűk, de elegáns utca számos nagykövetségnek adott otthont, közel volt a porosz, az orosz és a portugál nagykövetség palotája is. A jón oszlopok őrizte íves kapuzat szélesre tárva fogadta a hatlovas, zárt koronás hercegi címerrel ellátott hintót. Az előreküldött, válogatott személyzet előkészített mindent, és várta gazdáit. A család gyorsan megszerette a zárt belső udvarral és kerttel bíró pompás kis rezidenciát, amely még az előző században épült.

A Metternich család népes személyzettel érkezett Párizsba. Tagjai között egy vörös hajú, vidám lányka a kis hercegnő nevelőnőjével és az egyik komornával igazgatta a tágas emeleti szobát, a kétéves Sophie Marie hercegkisasszony lakosztályát.

Laura Graubner a hercegné egykori legkedvesebb nevelőnőjének leánya volt. A nevelőnő, miután áldott állapota kitudódott, egyik napról a másikra elvesztette állását, így természetesen az otthonát is. Kezdetben az anyjánál lakott, de miután világra hozta a kislányát, kétségbeesésében végül nem talált más kiutat, mint az öngyilkosságot. Lúgot ivott, és habár kimosták a gyomrát a bécsi szegények kórházában, a súlyos felmaródások miatt nem maradt életben, így a kis Laurát a nagyanyja nevelte, amíg súlyos beteg nem lett. Az idős asszony ismerte az elhalt leánya és egykori tanítványa közötti szoros érzelmi köteléket, ezért elhatározta, hogy levelet ír a fiatal Pauline von Metternich hercegnének.

A levél kalandos úton, egy orvos közvetítésével érkezett meg az éppen esküvőjét tartó Pauline-hoz a sok gratuláló levéllel együtt. A hercegné ebből a levélből ismerte meg egykori nevelőnője hirtelen eltűnésének okát, valamint későbbi szenvedéseit, és ekkor megértette, hogy egykori dacos követelőzése ellenére miért titkolták előle kedves jó Nenéje eltűnésének okát. Levelében a beteg asszony arra kérte őt, hogy gondoskodjon a kis Laura neveltetéséről. Pauline immár férjezett asszony volt, így nagyobb hatalom volt a kezében: míg fiatal lányként a szigorú Metternich-házban nem sokat tehetett volna a gyermekért, addig a saját háztartásában csak a férje beleegyezésére volt szüksége. Azonnal elé tárta a helyzetet és a gyanúját, hogy valaki a Metternich-házban vihette bűnbe egykori nevelőnőjét.

A herceg gondterhelt arccal hallgatta újdonsült felesége különös kívánságát, hogy fogadják be a kis Laurát. A házasfelek gyermekkoruk óta ismerték egymást, így Richard tisztában volt Pauline különcségeivel, de egy ilyen kérés hallatán még ő is megdöbbent, és kezdetben ellenkezni próbált. Kettejük közül azonban Pauline volt a határozottabb, az erősebb jellemű, így ezúttal (ahogy később is) a kívánsága végül teljesült. A fiatal hercegné nem szerette a konvenciókat, bátran szembeszállt az álszentekkel, a pletykákkal, mert merész, ugyanakkor különösen érzékeny és meleg szívű asszony volt. Így vezérelte az alig hatéves kislányt jó szerencséje egy kis szerény batyuval a fiatal Metternich házaspárhoz, ahol az évek során a legkiválóbb nevelésben részesült. Laura Graubner kilencéves volt, amikor Párizsba költöztek, s ekkor már kiválóan zongorázott és beszélt a német mellett magyarul, olaszul és franciául is.

Richard von Metternich herceg korábbi párizsi diplomáciai kiküldetésén megismerte a francia császárt, mégis különös érzés lett rajta úrrá, amikor személyesen adhatta át a Ferenc József császár által aláírt nagyköveti megbízólevelét III. Napóleonnak. Kitüntetésnek érezte, hogy atyja örökébe lépve nagykövetként kerülhetett a francia udvarba, amint hajdanán az Európa-szerte ismert apja a jelenlegi császár nagybátyjának, I. Napóleonnak udvarába. A francia császár is említésre méltóak érezte ezt a párhuzamot.

– Közel ötven év különbséggel ugyanazon a néven immár a második fiatal osztrák nagykövet Párizsban! – fogadta a szokásos kiismerhetetlen arckifejezésével.

– Bátorkodom megjegyezni, hogy felséged szintén a második császári uralkodó ugyanazon a néven. – Metternich tapintatosan nem számolta bele a Napóleonok sorába II. Napóleont. – A leghőbb vágyam, hogy az országaink között hasonlóan kiváló kapcsolatok elmélyítése érdekében tevékenykedjem, mint atyám tette azt felséged dicső nagybátyja udvarában.

– Az apja kiváló diplomata volt, így kétségem sincs, hogy a fia is hasonlóan magas szinten szolgálja majd az osztrák–francia kapcsolatokat! Ön jól ismeri a követséget és a várost – csavargatta a bajuszát a császár.

A nagykövet és a császár is jól tudta, hogy Klemens von Metternich egykori párizsi tevékenysége finoman szólva sem a két császárság közötti jó kapcsolatokat, csakis a Habsburg-érdekeket szolgálta. Miután 1810-ben az osztrákok elvesztették a háborút, igyekezett menteni a menthetőt, így gyorsan megszervezte Mária Lujza Habsburg hercegnő és I. Napóleon házasságát, bár ezt a megoldást I. Ferenc osztrák császár igen nehezen tudta elfogadni. A Habsburgok fogcsikorgatva kénytelenek voltak tűrni a két császári ház közötti házasságot, amit a politikai kényszer és Metternich ravaszsága szült. A Napóleon által legyőzött európai országok uralkodóházai elborzadva nézték, ahogy a jöttment Bonaparte beházasodik az egyik legrégibb uralkodócsaládba. A frigyből származó II. Napóleon, akit Sasfióknak is neveztek, mintegy harminc éve hunyt el Schönbrunnban. Azóta a bécsi udvarban mindenki igyekezett elfelejteni a történteket.

– Mindent el fogok követni annak érdekében, hogy felségednek ugyanúgy megelégedésére legyen a munkálkodásom, mint őfelsége Ferenc József számára – válaszolta minden modorosság nélkül, kellemes hangján Richard von Metternich.

– Remélem, excellenciás uram, megelégedésükre szolgál a nagyköveti rezidencia, bár a fővárosi építkezések még nem értek véget. Szívből kívánom, hogy használják ki a Szajna bal partján a Saint-Germain körút és az új híd kínálta lehetőségeket, valamint az első párizsi nagyáruházat – nézett végig a nagyköveten szürkéskék, vizslató tekintetével.

– Felség, lenyűgöző, ami a csodálatos fővárosukkal történt az elmúlt években. Bámulatos, tágas és modern utak, csodálatos építmények, parkok emelik a város ragyogását. Haussmann báró páratlan munkát végez Franciaország dicsőségére! – A nagykövet hangjában a hízelgés nélküli őszinte elragadtatás érződött.

– A munkálatok még korántsem értek véget, gigantikus tervek várnak még megvalósításra. Remélem, hogy Ferenc József császárnak részletesen beszámol majd a városfejlesztési eredményeinkről és erőfeszítéseinkről, illetve hamarosan láthatjuk majd az udvarunkban a kedves hercegnével együtt. Ne feledje, az ön atyja egykor nem hagyott ki egyetlen bált, egyetlen vadászatot, egyetlen szalont sem…! – A császár
félmosolyra húzta a száját.

III. Napóleon alaposan felkészült az idősebb Metternich mintegy fél évszázaddal korábbi párizsi tevékenységével kapcsolatban, mielőtt a fiát fogadta volna. Minden leiratot elolvasott, beleértve a titkos rendőrség anyagait is. Érezte, hogy az előtte magasodó fiatal diplomatából hiányzik az apja végtelen magabiztossága és a leiratok tanúságai szerint egy színészhez hasonló átváltozóképessége. Annak idején Klemens von Metternich jó megjelenését, elbűvölő beszélőképességét nagyon is kihasználta, és páratlanul népszerű volt a párizsi szalonokban. Sosem habozott összekötni az üzletet az élvezettel, így – a hírszerzők akkori leiratai szerint – számos magas rangú hölggyel folytatott szerelmi kapcsolatot. A fia azonban teljesen másnak tűnt. Amennyire a diplomáciában szokásos udvariassági formákon túl meg tudta ítélni, mindenekelőtt őszintének.

A fiatal Metternich herceget még 1855-ben, követségi titkári minőségében ismerte meg, amikor kiváló franciatudásáról tett tanúbizonyságot. Persze tisztában volt vele, hogy az osztrákokkal sosem árt óvatosnak lenni. A francia császár, aki kifejezetten anglomán volt, és berzenkedett a germánoktól, legyenek bár osztrákok, szászok, bajorok vagy poroszok, egy darabig még félig lecsukott szemhéj alól mustrálta a könnyed tartású herceget, aztán mosolyogni kezdett. Tetszett neki a megjelenése, a kellemes hangja és a hibátlan franciasága. Szimpatikus volt neki a karót nyelt, mindig merev Ferenc József fiatal nagykövete. A herceg harminc, a császár ötvenegy éves volt ekkor.

A fiatal hercegi pár szerette a francia fővárost, könnyen beilleszkedett a társaságba, szerteágazó és magas színvonalú zenei ízlésüknek hamar híre ment a városban. Pauline hercegné 1860. január 7-én rendezte meg a nagykövetség első bálját Párizsban. A dátum jelképes volt, hiszen a karácsonyi ünnepek zárónapjáig, vízkeresztig nem illett bálokat rendezni, a farsangi szezon csak ezt követően kezdődött el. Igazi provokáció volt a vízkereszt utáni első napot választani, de Pauline az első akart lenni, és sikert aratott. A farsangi szezon első napján pazar és felejthetetlen hangulatú bált adott, amiről hosszú ideig beszéltek a párizsi szalonokban.

A rendkívüli Pauline von Metternich nevét rövidesen mindenki megismerte a francia fővárosban, fényes és mindig valami különlegességgel kecsegtető rendezvényeinek hamar híre ment. Neki köszönhetően terjedt el többek között a karácsonyfa-állítás szokása Párizsban, majd
apránként egész Franciaországban. A nagykövetség zenei koncertestjein előszeretettel vett részt a párizsi régi és új arisztokrácia, a diplomáciai és a művészvilág, sőt a vibráló, különcségével divatot teremtő nagykövetné hamarosan Eugénie császárné figyelmét is felkeltette.

Bécsben nem sikerült Sisi szimpátiáját elnyernie, főként a gyökeresen eltérő habitusuk és neveltetésük miatt. A francia császárnéval azonban jobban hasonlítottak egymásra. A két hölgy közötti viszonyt a zene és a divat szeretete apránként barátsággá érlelte. A fiatal Metternich házaspár rövid idő elteltével állandó szereplője lett a császári udvar eseményeinek, később pedig bizalmas barátja a császári családnak. Mathilde hercegnő volt a családban az egyetlen, aki ellenérzéssel viseltetett Metternichék és különösen Pauline iránt. Az idősödő hercegnő, aki a császár első unokatestvére, sőt hajdan még jegyese is volt, nehezen viselte, hogy személyének és estélyeinek népszerűsége Pauline színre lépésével csökkent, mert a párizsi előkelő társaság szívesebben járt az osztrák nagyköveti rezidencia mindig különleges eseményeire.

Pauline hamarosan összebarátkozott Charlotte de Rothschild bárónéval is, aki hozzá hasonlóan gyakran megfordult a császári udvarban, rajongott a zenéért és a festészetért, valamint több művész mecénása volt. A két hölgy sok időt töltött együtt, kölcsönösen nagyra tartották egymást. A mindig merész Pauline-t vonzotta a bárónéból áradó nyugodt kiegyensúlyozottság, míg a mindig visszafogott Charlotte csodálta a hercegné állandóan vibráló, nyughatatlan személyiségét, rendkívüli ötleteit. Egy délután éppen az osztrák rezidencia pazarul berendezett, kertre néző szalonjában teáztak, amikor Laura a kis hercegkisasszonyokkal és Frau Klein nevelőnővel tett Szajna-parti sétáról hazaérkezve a Worth Szalon küldöncébe botlott az előtérben. Laura bizonyos volt abban, hogy a hercegné azonnal látni kívánná az óriási doboz tartalmát, ezért benyitott a szalonba, majd illendően köszöntötte a vendéget.

– Bocsásson meg a zavarásért, hercegné, de a főkomornyik jelentette, hogy egy csomag érkezett a Worth Szalonból. – Laura tisztában volt az etikettel, de nem tudta kivárni a vendég távozását a hírrel. Amióta többször is elkísérhette a hercegnét az angol ruhakészítő mesterhez és szépséges feleségéhez, nagyon kíváncsi volt az általuk készített újabb ruhakölteményre.

– Nem zavarsz, drágám! Jó volt a séta?

– Igen, bár egy kissé hideg volt – mosolygott a kislány piros orral.

– Monsieur Worthtől? De hiszen nem is rendeltem semmit! Megnézzük? – fordult izgatottan a bárónéhoz, majd visszafordult Laurához: – Hozasd be, kérlek!

Mialatt a személyzet két tagja a szalon közepére helyezte a dobozt, majd felnyitották, hogy kibontsák a gondosan összehajtogatott és becsomagolt ruhát, Pauline hangosan felolvasta a csomaghoz mellékelt levelet, deklamálva, gesztikulálva, akár egy színésznő.

Worth ismét egy különleges ruhával fejezte ki köszönetét, amiért a hercegné a császárnét, a császári család más tagjait és egyéb előkelőségeket is rendszeres megrendelőjévé tett.

– Ó, a drága Worth! – nevetett fel hangosan Pauline, és sietett kicsomagolni a ruhát, akár egy izgatott gyermek. A mindig nyugodt természetű Charlotte báróné letette az eddig a kezében tartott meisseni csészét, és csodálkozva nézte barátnője gyermeki türelmetlenségét, amint időnként belekapott a szobalány munkájába, aki lassan és finom mozdulatokkal próbálta volna a gondosan összecsomagolt ruhát kibontani. Végül két tenyerét egymáshoz dörzsölve, ütögetve, türelmetlenül várta, hogy mi rejtezik a dobozban.

– Még nem jártam nála soha, bár hallottam már róla.

– Ó, drága Charlotte, ő egy csodálatos angol, aki még csodálatosabb ruhákat készít. Majd elviszem hozzá. Feltétlenül el kell jönnie velem! Különleges ember, különleges ötletekkel és egészen rendkívüli képességekkel. A Paix utcában van az üzlete, a Mellerio ékszerház mellett.

– Ha őfelsége, a császárné tetszését is elnyerte, akkor bizonyára tehetségesnek kell lennie. Persze azon nem csodálkozom, hogy őt is ön fedezte fel! – mosolygott.

– Ó, nem én fedeztem fel, hanem ők fedeztek fel engem!

– Hogyhogy ők?

– A csodaszép Marie Worth, a mester felesége és múzsája meghallgatást kért tőlem, aztán eljött hozzám egy hatalmas, ruhatervekkel telerajzolt füzettel, kérve, hogy tekintsem meg a rajzokat. Azonnal láttam benne a fantáziát, az újszerűséget. Marie maga is kitűnően rajzol, és aktívan részt vesz a tervezésben. Sőt! Worth a ruháit rajta mutatja be a megrendelőinek. Marie fel-alá sétál, forog, teszi, amit kérnek tőle.

– Egy élő divatbaba? Ez tényleg újszerű. S ha szép a hölgy, annál inkább.

– Bizony szép! Karcsú derék, fejedelmi tartás. A ruhái népszerűsítéséhez nála jobb személyt Worth nem is találhatott volna. Minden ruhaköltemény pazarul áll rajta. –
Pauline kissé lebiggyesztette az ajkát. Az évek során megbarátkozott a saját előnytelen külsejével, sőt megtanulta büszkén viselni a csúnyaságát, de mégis megsajdult néha a szíve, ha egy igazán szép arcú nőt látott. Ezt a kis irigységet azonban mindig megbocsátotta magának.

– Az élő modellen bizonyára jobban látszik minden részlet – tette le a csészéjét a báróné.

– Igen, igen, zseniális ötlet! Meg lehet kérni, hogy mozogjon, forogjon, üljön le vagy álljon fel, és a megrendelő így láthatja, hogyan viselkedik a ruhadarab a valóságban, így esetleg kérhet bizonyos változtatásokat, módosításokat.

– Ez meseszép darab! – szólt az őszinte elismerés hangján a báróné, amint kiemelték a világosszürke szatén és mohazöld csipkéből készült ruhát a dobozból. Laura és a szobalány segített tartani Pauline-nak, aki nem győzött gyönyörködni benne.

– Ó, milyen csodás ez a mohazöld csipkerátét! Az alsó ruha felett egy áttetsző csipkéből egy másik ruha. Micsoda ötlet! És ezek a gyönyörű gombok!

– Ezt csak úgy ajándékul küldte önnek? – csodálkozott a báróné ezen a nem mindennapi nagyvonalúságon.

– Igen. Mindig küld valamit nekem, ha egy újabb magas rangú megrendelőre tesz szert. Bár már kértem, hogy ne hálálkodjon, csak alkosson nekem szárnyaló fantáziájával szabadon! De mindig azt mondja, hogy nekem köszönheti a legnemesebb kuncsaftjait. Az első Worth báli ruhám ezüst laméfehér tüllből készült, és százszorszépekkel volt díszítve, aminek az egyszerű eleganciája egy csapásra lenyűgözte a császárnét. Akkor ajánlottam figyelmébe a divat égboltján emelkedő új csillagot. Másnap már hívatták is Worth urat a palotába.

– Ez igazán figyelemreméltó előrelépés. Akkor bizony valóban hálás is lehet önnek!

– Ó, ugyan! Mindenki jól járt! – kezdte el Pauline Laura segítségével visszacsomagolni a ruhát.

– A legjobban persze Worth! – tette hozzá Rothschild báróné mosolyogva.

A ruha összecsomagolása nehezen ment, a csipkék és fodrok gyűrődésmentes összehajtogatása nagyobb türelmet igényelt, mint amivel a hercegné bírt. Végül abbahagyta, és utasította Laurát, hogy vitesse ki, és a komornája helyezze el megfelelően a gardróbjában.

– Egyébként maga Worth ajánlotta figyelmembe annak idején a császárné utazótáska-készítőjét, aki korábban csomagolófiúként dolgozott, így mindent megtanult a tökéletes csomagolásról. Sok mindent készíttettem már vele. Újító szellemünk igen hasonló, gyorsan megértettük egymást! Véleményem szerint senki nem ért jobban a csomagolás fortélyaihoz, mint Louis Vuitton.

– Ezzel teljes mértékben egyet tudok érteni. Csak tőle vásároltatjuk az utazóládáinkat. Kiváló találmánya a lapos és széles utazóláda a korábbi magas, hasábformájúhoz képest, hiszen ezekbe még a krinolinok is szépen belesimulnak.

– Nem mellesleg a személyzet szerint a lapos csomagokat könnyebb egymásra rakni a kocsik hátuljában utazáskor. De Vuitton érdekes ember, folyton zakatolnak az újító gondolatok a fejében. Érdemes lenne meglátogatnia személyesen is az üzletét, csak két lépés a Vendôme tértől.

– Nem igazán érdekelnek az utazóládák, drágám! Miért mennék oda? – nézett rá kék szemével a báróné csodálkozva, de látva a hercegné csillogó szemét és ravaszkás mosolyát, amivel a csengő után nyúlt, rögtön tudta, hogy újabb meglepetésben lesz része. Pauline sosem fogyott ki az ötletekből, és mindig nagyon értett hozzá, hogy elbűvölje, meglepje vagy adandó alkalommal meghökkentse az őt körülvevőket. Amikor a komorna megérkezett, Pauline a fülébe súgott valamit. A lány arcán csodálkozás tükröződött, németül kérdezett vissza valamit, amire a hercegnő suttogva válaszolt, majd meghajlás után sietve távozott. Kisvártatva a személyzet egy nagyobb és egy kicsi dobozt hozott a szalonba.

– Nos, íme: ez a kicsi doboz az aranyozott biztonsági csattal egy nagy utazótáska miniatűr mása… – Pauline lassan kinyitotta a téglatest alakú dobozt, amelynek bársonnyal bélelt belsejében kisebb-nagyobb fakkokban a szépítkezőszerei sorakoztak. – Ez a szépítődobozom. Bárhová utazom, biztonságosan szállíthatom magammal a kencéimet, semmi nem borul ki, és a komornám is könnyen elbírja. Magam terveztettem Vuitonnal.

– Ez tényleg nagyon praktikus és ráadásul gyönyörű! – simította meg a báróné a doboz oldalát kívül és belül is. − De kíváncsi vagyok, mit rejt a másik.

Pauline felpattant, és a báróné legnagyobb meglepetésére a szalon szőnyegére helyezett lapos doboz mellé térdelt, hogy kinyissa. A széles krinolinja hátul jócskán megemelte a ruháját, de ez a hercegnét cseppet sem zavarta a demonstrációban. Charlotte báróné még egyetlen hölgyet sem látott elegáns szaténruhában térdepelni egy szalon közepén, de Pauline-tól még ez sem volt visszatetsző. Ez a fajta gyermeki természetesség hozzátartozott különleges személyiségének varázsához.

– Íme a piknikbőröndöm! Ezt is Vuittonnal készíttettem, hogy kirándulások alkalmával könnyen és biztonságosan szállíthassuk a legféltettebb porcelánokat és kristálypoharakat.

– Ó! Látom, mindennek pontosan kialakított helye van. Zseniális és nagyon hasznos!

– Bizony! Magam javasoltam a mesternek, hogy a törékeny asztalneműket meg persze a jó üveg pezsgőket és borokat védendő, helyezzen el minden fakkhoz finom bőrszíjakat, amikkel azok rögzíthetők. Nézze csak! – csatolta be és ki a vékony bőrszíjakat.

– Nagyon tetszik! Tényleg érdemes ellátogatnom ehhez a Vuittonhoz. Szeretnék egy ilyet! − állt fel Charlotte, és közelebb lépett a dobozhoz.

– Ugye? A jövő héten meglátogathatjuk együtt az üzletet egy nap, amikor kedve és ideje van!

A két hölgy kellemesen töltötte a délutánt, estére pedig férjük oldalán a Théâtre-Lyrique-be kocsiztak, hogy megnézzék Gounod Faust című operáját. Maga a császárné és udvarhölgyei is ellátogattak az előadásra. Eugénie egy Worth által készített meseszép, a bézs különböző árnyalataiban készült, padlizsánszín rátétekkel és szalagokkal díszített ruhakölteményben érkezett, nyakán mélylila drágakövekből készült nyakékkel. Megjelenése ezúttal is általános csodálatot váltott ki mindenkiből. A spanyol származású francia császárné ugyan egy Párizsban letelepedett angol ruhatervezővel dolgoztatott, de kizárólag francia alapanyagokból készült ruhákat és kiegészítőket viselt. Kék szemével, világos hajával és hófehér bőrével kora egyik legszebb asszonya és a második császárság legnagyobb népszerűsítője volt. Szerette a pompát és a művészeteket, biztos kézzel és ízléssel válogatta össze a francia luxus és kézműipar legjobb termékeit mind saját maga, mind a császári lakhelyek – a Tuileriák palotája, a compiègne-i, a Saint Cloud-i palota vagy a biarritzi villa − eleganciájának emelésére.

A francia luxustermékek ekkor váltak Európa-szerte ismertté és keresettekké. Számos uralkodó és arisztokrata Párizsból vásárolta a parfümöket, az ékszereket és a ruhákat, de a kiegészítőket is. Eugénie császárné mindezek legnagyobb népszerűsítője volt.

A tizenkilencedik század közepén elsősorban a modernizálódó sajtónak köszönhetően két gyönyörű császárnéra figyelt a világ, akik a legenda szerint uralkodói körökben korábban szokatlan módon szerelmi házasságot kötöttek. Az embereket érdekelte, hogyan élnek, mit tesznek, hova utaznak, mit viselnek. Ahogy az osztrák és a francia császárné szoknyája libbent, úgy azonnal írtak róluk, így a két gyönyörű asszony alakította Európa ízlését. Aki megtehette, az utánozni próbálta ruha- és hajviseletüket, megvásárolta az általuk kedvelt divatcikkeket, így a szép Sisi és Eugénie is divatikonná vált.

1867. január 12.

A hódara apró szilánkjai sűrűn táncoltak az utcai lámpa fénycsóvájában, amikor Tordai András megállt, hogy felhajtsa a kabátja gallérját, és így védje magát a januári hidegben. Éppen kiért a Párizs bölcsőjének mondott, III. Napóleon álmainak megfelelően alaposan átalakított Citéből, ahol egykoron tizenötezren, most pedig alig ötezren laktak. A nemrég felújított gótikus Szent Jakab-torony nézte árván a pompás Rivoli nyílegyenes sugárútját, akár egy csontváz. A fiatalember felnézett a toronyra és elgondolkodott. Csak néhány hete érkezett újra Párizsba, és ámulva-csodálva, de mégis vegyes érzésekkel fogadta Haussmann báró városrendezési elképzeléseinek megvalósulását, amit a párizsiak immár tizenhat éve voltak kénytelenek elviselni a kíméletlenül modernizálódó francia fővárosban.

A belváros szívében a középkorból itt maradt szűk, piszkos utcákat letarolták szegényes, minden komfort híján levő házaikkal együtt, hogy helyettük szigorú rendben emelkedő impozáns paloták és középületek hirdessék a második császárság dicsőségét. A Szent Jakab-torony számos rombolást látott már. Hetven évvel korábban éppen annak a gótikus Saint-Jacques-la-Boucherie templomét, aminek a tornya volt egykoron. Valamikor még hentesboltok, mészárszékek húzódtak mindenütt a környéken, amelyeknek a mesterei és munkásai Szent Jakab, a hentesek, húskereskedők védőszentjének oltalmában bízhattak. A forradalom azonban harminc másikkal együtt lerombolta a templomot, ahogy eltűntek a hentesek is, aztán itt maradt a torony csonkán, idegenül, mint egy beteg öregember, aki letűnt idők történeteiről mesélne, de már senki sem kíváncsi a régi mesékre a nyílegyenes sugárutak és az omnibuszok modern világában.

András szaporábban lépkedett, mert fázott. III. Napóleon a fővárosát londoni minta szerint modernebbre, de annál pompásabbra akarta kialakítani, hogy Párizs a világ legszebb városává váljék. Ennek végrehajtására adott megbízást mindjárt az uralkodása megkezdését követő évben, 1853-ban, Georges Eugène Haussmann-nak, aki szívós és kitartó munkával teljesen átalakította, modernizálta, közművekkel és tömegközlekedéssel látta el a várost. A sok bontás, rombolás miatt Attilának nevezték városszerte: a hunok egykor Párizs falaiig eljutó, Európát végigrabló, gyilkoló vezérének neve errefelé nem számított dicséretnek.

András meggyorsította a lépteit hazafelé, átszelte a Szajna jobb partján húzódó Rivoli utcát, és folytatta útját északnak a Sébastopol sugárúton a párizsi éjszakában. Az arcot maró hódara szilánkjai lassan hópelyhekké szelídültek, aztán egyre sűrűbben havazott, ahogy haladt előre a szállása felé. A mintegy harminc méter széles sugárút Párizs új észak–déli tengelyeként épült meg a Szajna-szigettől a Gare de l’Est irányába. Kezdetben ugyan még Központi sugárútnak nevezték, de a császár átkereszteltette, miután csapatai a krími háború során elfoglalták Szevasztopolban a Malakov-erődöt, aztán bevették a várost. III. Napóleon hiú volt, ugyanakkor ravaszan ügyes, és rendkívül jól kezelte a sajtót, így külhoni katonai sikere azonnal kellő nyilvánosságot kapott, hogy katonai érdemeit széles körben öregbítse. Mindenben méltó akart lenni a nagybátyjához, a nagy Napóleonhoz. A győzelem árnyoldalairól persze kevesebb híradás szólt, mindenesetre a császár a sugárút elnevezésével is hangsúlyozni kívánta, hogy Franciaország – immár kilépve a nagy Napóleon leverését és elüldözését követő nemzetközi elszigeteltségből − újra a nemzetközi politika meghatározó szereplője lett, és fényes katonai győzelmet aratott a krími háború döntő csatájában.

Tordai Andrást szenvedélyesen érdekelte a külpolitika, nem véletlenül lett újságíró, s így a Der Wanderer bécsi lap levelezőjeként került Párizsba, hogy az 1867-es évben megrendezendő világkiállításról és persze más jeles nemzetközi eseményekről tudósítson. Hiába élt Bécsben, a szíve mindig hazahúzta Pestre, így aztán örült, hogy a két lap megegyezésével a budapesti Vasárnapi Újságnak is küldhetett néha tudósításokat. Gyermekkori barátja, Nagy Miklós segítsége is kellett ehhez, aki a Vasárnapi Újság munkatársaként dolgozott, és aki a kolozsvári középiskolában, majd a jogi egyetemen is iskolatársa volt.

Ekkortájt, 1867-ben Budapesten és Bécsben is nagy dolgok voltak készülőben, az európai sajtó kíváncsian figyelte, hogyan tudja a fiatal Ferenc József a katonai és külpolitikai kudarcok miatt államcsőd felé sodródó országát stabilizálni.

A hó csillogó fehér szőnyegként lepte be a Sébastopol sugárutat. Andrásnak Eugénie császárné hermelinpalástja jutott eszébe róla, amiben a Notre-Dame újévi miséjén jelent meg. A katolikus neveltetésű, spanyol, konzervatív francia császárné azonban mégsem a bibliai szerénység és egyszerűség szeretetével, hanem éppen ellenkezőleg:
pompázatos eleganciájával, divatot teremtő ruháival, valamint fényűző ékszereivel kápráztatta el alattvalóit és a világot. Az európai divat a császárné öltözködését követte. A fiatal újságíró befordult az Ours utcába, ahonnan már csak néhány lépés választotta el a szállásától. A járdán, valamint a kapu előtt a szűz hóban csak a fiatalember lábnyomai látszottak. A fehér pelyhek rendületlenül hullottak. A szobájában egy levél várta az asztalán. Azonnal feltépte a borítékot, és olyan örömmel kezdte olvasni Nagy Miklós barátja sorait Pestről, hogy még a hidegről is megfeledkezett. A kalapján és a szőke haján közben elolvadtak a hópelyhek.

Miklós hosszan írt a még előző év végén, 1866-ban felgyorsult magyar–osztrák tárgyalásokról, amelyek eredményei hamarosan láthatóak lesznek, nem kis mértékben Ferdinand Freiherr von Beust grófnak köszönhetően, akit Ferenc József császár még októberben nevezett ki a külügyek és a császári ház miniszterének. Korábban elképzelhetetlen lett volna, hogy a mélyen katolikus Habsburg-uralkodó egy protestáns, ráadásul nem osztrák származású személyt jelöl egy ilyen jelentős posztra, de úgy tűnt, új idők, nagy változások vannak születőben. A hazájából poroszellenessége miatt távozó Beust gróf, bár protestáns vallású és szász, ám gyakorlott diplomata, valamint kiváló tárgyaló volt.

1867. január 13.

Másnap vasárnap lévén Tordai András nem kelt korán, majd szokás szerint a külföldi újságírók kedvelt helyén, a Les Deux Grenouilles kávéházban itta a kávéját, miközben olvasta a lapokat, és a benti melegtől párás ablaküveget letörölve ki-kipillantott a havas Párizsra. A január végi hideg vasárnap kevés embert talált az utcákon. Egy omnibusz állt meg a sarkon. A kerekei sárgára, a jármű felépítménye bordóra volt festve, oldalán nagy, cirkalmas betűkkel La Villette – Saint Sulpice felirat hirdette a járat két végpontját.

Haussmann nemcsak közművekkel ellátott, tágasabb utcákra néző, pompás épületeket akart, hanem modern, közlekedésre alkalmas, átjárható fővárost. Az előző, 1855-ben Franciaország által rendezett világkiállítás látogatóinak számából kiindulva, pontosan látta előre, hogy az 1867-es kiállításra több millió ember fog Párizsba özönleni, ezért fontos volt a város közlekedésének fejlesztése is: lényegesen megnövelte a vasúti vágányok hosszát, új vasútállomásokat építtetett, a régieket pedig kibővíttette. Amikor létrehozta az Omnibusz Társaságot, céljául tűzte ki, hogy ezzel az új közlekedési eszközzel a környező települések hozzácsatolásával húsz kerületre növekedett Párizs minden része elérhető legyen. A társaság huszonöt vonalán immár több mint ötszáz omnibusz és több mint ötezer ló rótta a megújított párizsi utcákat. Az omnibuszon utazás a lakosság számára megfizethető volt.

András a párolgó testű lovak vontatta omnibusz után nézett, amelynek fedetlen tetőrészének padjain néhány szegényesen öltözött női utas ült, bizonyára cselédek, mosónők. A tetőn utazni még kevesebbe került, csak néhány sou volt, bár ilyen hidegben nyilván nem lehetett kellemes.

Lassan megtelt a kávéház, a nagy ablaktáblákon patakokban csorgott le a kicsapódott pára. Sokan álldogáltak a pult mellett, mert már nem volt üres hely. András éppen a híres festő, Jean-Auguste-Dominique Ingres haláláról szóló hírt olvasta a Le Temps-ban, amikor egy vidám tekintetű, huszonöt év körüli fiatalember dallamos franciasággal helyet kért az asztalánál. Az újságíró bólintva jelezte, hogy szabad a szék, mire a vörös hajú felakasztotta a kabátját, sapkáját, majd lehuppant vele szemben az aprócska asztal másik oldalán levő székre, és levette a kesztyűjét, aztán az asztal szélére tolta. Nőiesen finom ujjai voltak, vékonyak, akár egy zongoraművésznek. Amikor a pincér letette a tejes kávéját, megfordulva véletlenül lesodorta a kesztyűket a hólétől latyakos padlózatra. A fiú hirtelen magyarul szisszent fel:

– A fenébe is…! – Lehajolt, hogy felvegye, de mire felbukkant az asztal alól, András mosolygó tekintetével találkozott, aki immár magyarul szólt hozzá.

– Látom, ön is magyar…

– Az ám! De még mennyire! Weininger Mór, tisztelettel. Lám, milyen kicsi a világ! – válaszolt franciás hanglejtéssel, miközben vidáman táncoltak a szeplők az orra körül.

– Tordai András vagyok – rázta meg az imént megnézett finom kezet.

– Gyakran találkozom magyarokkal, és mindig nagy öröm, bár otthonról, Pestről rendszeresen kapok híreket.

– Van Pesten egy Weininger nevű ékszerész. Esetleg… – De András nem fejezhette be a kérdést, a fiatalember közbevágott.

– Nem is egy… Inkább kettő… Az apám meg a bátyám is, s ők úgy döntöttek, nekem is azzá kell lennem, azért küldtek ide tanulni. Louis-François Cartier műhelyében vagyok első segéd – mondta inkább szomorúan és lelkesedés nélkül. A vékony és alacsony termetű, mosolygó szemű fiatalember finom vonású, vékony arcát sűrűn pettyezték a szeplők. A szája is olyan volt, mintha mindig mosolyra akart volna húzódni.

– Úgy tűnik, nem elégedett a sorsával… Pedig a második császárság csillogó hölgyei számára ékszereket készíteni bizonyosan érdekes és jövedelmező munka lehet.

– Ó, ne higgye! Hozzáteszem, hogy én ugyan sosem akartam ékszerész lenni, görnyedt háttal nagyítóval rontani a szememet nap nap után! Én szívesebben rajzolok.

– Pedig mennyi gyönyörűséget láthat és érinthet! – próbálkozott András rávilágítani az általa nem ismert szakma előnyeire, legalábbis azokra, amiket a kívülálló annak hihetett.

– Mindegy az, hogy gyöngy, gyémánt, más drága- és féldrágakő vagy bármely nemesfém is a megmunkálandó anyag, a munka nagy precizitást, kézügyességet igényel. Jó szem, ügyes kéz és nyugodt idegek kellenek hozzá. Aztán nemigen lehet tévedni, mert tizedmilliméterre kell stimmelni, és egyetlen gramm se veszhet kárba. – A fiatalemberből ömlött a szó, s úgy tűnt, szívesen beszél a munkájáról, bár inkább panaszkodott.

Közben egy jól öltözött, fekete szakállas férfi lépett a kávéházba, vizslató szemmel körülnézett, majd a szomszéd asztalnál Andrásnak háttal ülő nagydarab férfihoz lépett, és kalapját le sem véve leült. A férfi szénfekete szeme összeszűkült, arca gúnyos és egyben fenyegető volt, amint a másikhoz beszélt. Német szavak szűrődtek ki beszédéből, de a fekete férfi rekedtes hangja és a kávéház zsongása miatt András nem értette, miről is lehet szó. A nagydarab férfi tiltakozni látszott, miközben átadott neki egy köteg papírt. A fekete férfi sietősen a felöltője zsebébe csúsztatta a papírcsomót, és közben jobbra-balra sandított. Andráson kívül talán senki nem figyelt rájuk, de neki furcsának hatott ez a közjáték, ami után a fekete férfi sietősen távozott anélkül, hogy bármit is fogyasztott volna.

– Apám és a bátyám eljönnek majd Pestről a nyáron megnézni a kiállítást. A császári pár szereti az ékszereket, nagy a tülekedés, hogy Eugénie császárné értő szeme megakadjon egy-egy míves darabon, netán kollekción. Minden nagy ékszerész kiállít majd, Fontenay, Mellerio, Boucheron és persze a nagy Lemonnier.

– Nemigen ismerem a párizsi ékszerészeket. A „nagy” Lemonnier-ről pedig egyáltalán nem hallottam, bár kötve hiszem, hogy valaha is a vásárlója tudnék lenni – szakította félbe András Weininger Mór szóáradatát mosolyogva, a nagy szót hosszan hangsúlyozva.

– Alexandre-Gabriel Lemonnier még a londoni világkiállításon nyert díjaival lett híres, ahol koronás fők rendeltek tőle, aztán hamarosan III. Napóleon császártól megkapta az udvar hivatalos ékszerésze címet, így ő készítette a császárné koronáját, a híres gyöngyös diadémját és még számtalan ékszert.

– Szerencsés ember! Bizonyára nem szűkölködik!

– Azt nem lehet mondani – vigyorodott el a másik. – Tudja, Eugénie császárné rajong az igazgyöngyökért, de a gyémántokat is kedveli. A Vendôme téri Lemonnier-üzletben a mester leghíresebb munkáinak másolatai míves faragású vitrinekben tekinthetők meg.

– És Cartier, akinél ön áll alkalmazásban, szintén a legnagyobbak között van, és jelen lesz a kiállításon? Nézze el a tudatlanságomat, de alig három hete érkeztem Párizsba, és újságíróként minden érdekel.

– Maga újságíró? Ez szenzációs! Melyik lapnál? – csodálkozott lelkesedve Weininger.

– A Der Wanderer levelezője vagyok, de nemcsak Bécsbe küldök cikkeket, hanem a Vasárnapi Újság számára is. A fő feladatom tavasztól a világkiállításról, illetve addig és azalatt a nemzetközi politikai eseményekről tudósítani. Minden koronás főt és jeles állami vezetőt idevárnak ebben az évben, bizonyára szolgálhatok majd érdekességekkel a bécsi és a hazai olvasóknak.

– Látja, én meg ezt látom irigylésre méltó foglalkozásnak! A kérdésére visszatérve, igen, természetesen Cartier is kiállít majd. Az ékszerház legnagyobb patrónusa Mathilde hercegnő, a császár unokatestvére, aki persze sosem jön egyedül, így aztán egyre több illusztris megrendelő tér be hozzánk. Egyszer magát a császárnét is láttam, de csak titokban a folyosó egyik félig nyitott ajtaján át. Cartier nem tűri, ha a segédei elhagyják a műhelyt.

Ezen a január végi vasárnap délelőttön hosszan beszélgettek, és egy barátság volt születőben. A lányos arcú Weininger Mór már egy éve élt a francia fővárosban, és szívesen segített Andrásnak megismerni a várost, a szokásokat, a jó kávézókat, az olcsó éttermeket.

Tartalom

Részlet a Bonaparte és a Metternich család családfáiból

Szereplők jegyzéke

Bécs és Párizs, 1859

1867. január 12.

1867. január 13.

1867. február 2.

1867. február 4.

1867. február 5.

1867. február 9.

1867. február 11.

1867. február 13.

1867. február 14.

1867. február 16.

1867. február 17.

1867. február 21.

1867. február 23.

1867. március 2.

1867. március 3.

1867. március 4.

1867. március 5.

1867. március 25.

1867. március 28.

1867. március 30.

1867. március 31.

1867. április 1.

1867. április 15.

1867. április 20.

1867. április 25.

1867. április 27.

1867. május 1.

1867. május 5.

1867. május 8.

1867. május 9.

1867. május 14.

1867. május 15.

1867. május 16.

1867. május 17.

1867. május 18.

1867. május 25.

1867. május 28.

1867. június 6.

1867. június 7.

1867. június 10.

1867. július 1.

1867. július 2.

1867. július 23.

1867. július 26.

1867. július 29.

1867. augusztus 2.

1867. augusztus 16.

1867. augusztus 16–24.

1867. augusztus 30.

1867. szeptember 5.

1867. szeptember 10.

1867. szeptember 25.

1867. szeptember 28.

1867. szeptember 30.

1867. október 22.

1867. november 5.

1867. november 6.

1867. november 7.

Köszönetnyilvánítás

Párizs térképe az új utcák és a folyamatban lévő munkák feltüntetésével, 1853

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Inter – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License