A fordítás alapját képező kiadás:

Roman Kulikov, Jezsi Tumanovszkij

Cep szugybü

2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978 963 551 054 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021 by Roman Kulikov, Jezsi Tumanovszkij

© Hungarian translation 2021, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Prológus

BRIGG INASZAKADTÁBÓL menekült, próbálta növelni a távolságot maga és a mutánsok között. De tudta, hogy mindenképp megtalálják. Még ebben az elhagyatott faluban is, ahová a végzet kanyargós útja vezette, a doh, a rothadás, a nyirkosság és a penész bűzét árasztó házak között is lehetetlen, hogy elveszítsék a nyomát. Ki tudja, már hányadszor megfordult, és grimaszolt, ahogy megérezte az őt a legszélső házakig követő, alig kivehető, sokszínű kipárolgást: a halvány rózsaszín vérszag, a sárgás izzadságmolekula-szálak és a sötétszürke, mintha vékony, megfagyott, csillogó jégtüskékből állna… a félelem keverékét. Szinte látta, hogy ez a nyom a mutánsok számára nem is vékony vezetőzsinór, de sokkal inkább vastag kötél, ami szorosan kötődik hozzá.

No de hol van már az az átkozott eső, amikor szükség lenne rá?! Brigg reménykedve pillantott az égre. A sűrű, szürke fellegek, melyek fél órával korábban egy rövid záporral megöntözték és csúszós sárrá változtatták a talajt lába alatt, láthatóan nem akarták megismételni a mutatványt.

Na, gyere már! Na, legalább pár csepp esőcske! – kérlelte gondolatban. Ha sikerülne elérnie, hogy üldözői akár csak fél órára elveszítsék a nyomát, elbújhatna, kissé összeszedhetné magát, és gondoskodhatna az előző összecsapásban szerzett vérző sebeiről, mikor a mutánsok körülfogták az erdő szélén…

Brigg fohászait egy közeli üvöltés szakította félbe. A menekülő összerezzent, megbotlott, a földre zuhant, és egyenesen egy szivárványszínekben irizáló anomália felé csúszott. Felordított, ujjait ösztönösen széttárva és teljes erővel a földbe vájva lefékezte a csúszást, alig néhány méterrel az anomália előtt.

Hideg verítéktől borítva csak ekkor döbbent rá, milyen közel is került saját végórájához. Szíve vadul dübörgött mellkasában.

Lassan felkászálódva, félve vizsgálgatta az örvénylő csapdát, mibe majdnem belerohant. A végzet elkerülhetetlenségének érzése ismét súlyos kőként nehezedett rá: nemcsak hogy a mutánsok ott lihegnek a nyakában, de láthatóan az anomáliák is szántszándékkal elzárják előle az utat.

Apró, kellemetlen borzongás futott végig a testén. Itt mindenki az ellensége, a mutánsok, az anomáliák, de még az időjárás is. Úgy tűnik, nincs hová menekülnie. Minden erőfeszítése, tapasztalata ellenére üldözői elkerülhetetlenül közeledtek, mint a halál. Csak ez a halál most nem az a távoli, elvont fogalom, ami egyszer mindenkit utolér, hanem nagyon is közeli, harapós, és igencsak éhes.

A kétségbeesés berágta magát a lelkébe, és alattomos szétterjedt kimerült testében. Brigg tisztában volt vele, hogy valószínűleg nem lesz képes visszaverni a mutánsok újabb rohamát. Leengedte kezét, lehunyta szemét, arcát az ég felé emelte.

Mivel érdemeltem ki ezt? Miért? Cseszegethetnéd inkább azokat az átkozott tudósokat a kurva leleteikkel… meg Kismadarat az ő relikviáival…

Tenyerével letörölte arcáról az izzadságot, megfeledkezve róla, hogy kezét az előbb összesározta a földön.

– A francba! – szitkozódott pislogva és köpködve. De az irritáció legalább elvonta a figyelmét a fájdalmas gondolatoktól.

Ökölbe szorult kezére nézett: lehorzsolt kézfej, beszakadt körmök, valamilyen lények agyarának nyoma, amiknek még csak a nevét sem tudta. Fájdalmat alig érzett, a sebek valószínűleg gyorsan begyógyulnak, csak hát ehhez nyugalom és pihenés kellene, amire a közeljövőben nem igazán számíthat.

Nem! Soha nem adja fel! Persze, most az egész mocskos Zóna ellene van. De még ő se gyűrheti le ilyen könnyen!

Nem azért küzdött annyi éven át életében, hogy most megadja magát, és meghaljon egy ismeretlen, az időtől és az anomáliáktól lerombolt faluban. Tovább menekülni viszont egyszerűen képtelen volt.

Fegyver! Fegyverre van szükségem! – gyűrte le belső gyengeségét, és ettől mintha új erőre kapott volna.

Nyilván semmiféle lőfegyvert nem fog találni. Még csak egy pisztolyt sem. De végül is, nem csak az olyasmit nevezhetjük fegyvernek, amivel lőni lehet. Brigg körülnézett; valószínűleg talál az elhagyatott udvarokon valami használhatót.

Felhasadt kabátujjával letörölte homlokáról az izzadságot és a koszt, majd munkához látott. A legközelebbi ház fészere szinte teljesen üres volt, csak pár kitört fogú gereblye, elrozsdállt lapát és egy nyeletlen sarló látszott. Fegyverként egyik sem használható.

A következő udvaron talált egy villát, görbe, de mégis erős nyéllel. Brigg sietve, gyorsan haladt udvarról udvarra, az idő egyre fogyott, a mutánsok már-már ideértek, ő pedig semmivel sem tud szembeszállni velük. A szűkös arzenál ugyan kiegészült egy eltompult, kitöredezett élű kisbaltával és egy fanyelű, rozsdamentes acél konyhakéssel, ami nem állt kézre, de ezt a szemétgyűjteményt még így sem mondaná senki fegyverkészletnek.

Brigg az anomáliákat óvatosan kerülgetve kiment a házak közötti útra, és próbaképp suhintott néhányat a baltával. Masszívnak tűnik, valamennyi éle is van, de nem túl meggyőző. Még megnövekedett erejével sem, amihez még nem is tudott hozzászokni.

Brigg ekkor felderült. Igaz is, megpróbálhatna valami kevésbé hagyományos, de súlyosabb eszközt találni. Szerencsére fizikai ereje most ennél többet is megenged.

Körülnézett. Néhány tucat méterre tőle, egy rozoga deszkakerítés mögött lánctalpas traktor rozsdásodott. Ő gyorsan odament, és megvizsgálta. Az egyik hernyótalp darabokra szakadt. Különösebb erőfeszítés nélkül leemelte a láncot a meghajtó csillagkerék fogairól, és megpróbálta kihúzni a traktor alól a többi részét. Ujjait átdugva a lánctalp lyukain teljes erővel rángatni kezdte. A rozsdás támkerekek recsegtek-ropogtak. Brigg a fogát csikorgatva, egész testével hátrafeszült, és húzta a láncot, míg ízületei is belefájdultak. Az egyik támkerék fémes roppanással letört, és a majd kétméteres lánctalp darab földgöröngyöket egymásra halmozva kicsusszant.

Brigg az erőfeszítés miatt levegő után kapkodva úgy döntött, ott helyben kipróbálja rögtönzött fegyverét. Kényelmesen megmarkolta az utolsó láncszemet, lendületet vett, és a hernyótalppal rácsapott a kerítésre. A deszkák apró szilánkokra hasadtak.

Még csak szoktatta magát újdonsült erejéhez. Mennyit is nyomhat egy lánctalp-szem? Nagyjából nyolc kilót. A kezében szinte erőlködés nélkül megtartott egy tíz tagból álló darabot. És nemcsak megtartotta, de sikeresen meg is lendítette.

Az eredményen örvendezve úgy döntött, megtalálta a keresett fegyvert. Most már csak pajzsról kell gondoskodnia.

A szomszédos udvarban talált egy félig a földbe süllyedt ZIL–130-as fülkét. Brigg leszakította a motorháztetőt, a baltával hasított bele két sávot, és meghajlította befelé, hogy fogantyúként szolgáljanak.

Bal alkarjára felhúzta a házilagos pajzsot, ugyanebbe a kezébe fogta a villát, a fejszét az övébe, a kést a csizmaszárba dugta, és szabadon maradt jobbjával felvette a traktor lánctalpát. Az így felszerelkezett Brigg hirtelen úgy érezte, mintha visszarepült volna a pár évszázaddal korábbi időkbe. Felébredt benne valami ősi ösztön, tüzes hullám száguldott végig az erein, és ez további erőt adott neki. A primitív gyűlölet és a vad életvágy eltorzította az arcvonásait, állati vigyorba görbítette száját.

E pillanatban újabb üvöltés hallatszott. És sokkal közelebbről, mint korábban. De a félelem már nem volt sehol.

Brigg kapkodás nélkül, az acél lánctalp-darabot maga után húzva, lazán kisétált az utca közepére. A hernyótalp körmei hosszú barázdákat hagytak maguk után a nedves talajon.

Hogy az oldalát biztosítsa, két méretes anomália között választott magának helyet, ott megállt, és a villát beledöfte a földbe. Pajzsával takarva magát, a láncot szorongató kezét hátrahúzva várakozott.

Az első mutánsok csak most érték el a falu szélét. Öt tüskésbőrű kutya közelített áldozatához hosszú ugrásokkal. Még mindig nagyon messze jártak, de Brigg látása most sokkal élesebb volt, mint korábban, és néhány száz méterről is rengeteg részletet meg tudott különböztetni.

A tüskésbőrűek mögött feltűnt egy csupasz falka is, húsig lehámló bőrű, szájukban két sor, kifelé forduló agyarral. Kissé oldalt három homályrém hadonászott megnyúlt végtagjaival, gorillaszerű teremtmények, bütykös, hosszú karmú mancsokkal, a szemöldökcsont íve helyén két függőleges csonttaréjjal. Ezek a szemüktől a fejük búbjáig értek. A homályrém nemcsak rusnya teremtmény, de alattomos is, kitűnő álcázó technikával bír, ezért az átlagemberek egészen addig nem is látják meg ezt a mutánst, míg támadásba nem lendül. Szerencsére az álcázásuk Brigg számára most mintha nem is létezett volna, a mutánsok ugyan fehéres párába burkolóztak, de nem váltak láthatatlanná.

Az egyik ilyen ocsmány lény látványától csontig hatoló hideget érzett.

Hova lettek innen a szokványos, a Zóna többi részén megtalálható mutánsok? A vérszívók, a vaddisznók és más gonosz teremtmények mintha hirtelen eltűntek volna, és helyükbe más, még náluk is viszolyogtatóbb lények kerültek. Lehetséges, hogy léteznek olyan helyek, ahonnan az ilyen kivételesen mutálódott lények ki sem lépnek saját életterükből? Mintha a Zóna, kétségbeesett vágyakozásában, hogy megszabadulhasson végre a neki békét nem hagyó, bosszantó emberkéktől, úgy döntött volna, még szörnyűségesebb teremtményeket szül, csak hogy velük biztosan kiszorítsa e hívatlan vendégeit a határain túlra.

A feszültségtől verítékezve nézte a közeledő ellenséget, elkülönítette egymástól a szagukat, ízlelgette a belőlük áradó vérszomjat. Bensejében fortyogott a kézicsatára készülők őrjöngő dühe.

Az első rávetődő tüskésbőrű kutyát Brigg pajzsa egyetlen ütésével elintézte, és ezzel több méterre félre is lökte a fenevadat. Aztán a láncszemek dallamos sivítással hasítottak bele a levegőbe. A hernyótalp hihetetlen erővel zúdult rá a mutánsokra, szó szerint a földbe taposva egyszerre két tüskésbőrűt is. Vérrel keveredő sár fröcskölt kétfelé. Brigg azonnal maga felé húzta a láncot, és lendületet vett a következő csapáshoz. Ettől védelme egy pillanatra szabad utat engedett az egyik állatnak, de ő sikeresen elkerülte a csupasz fogakat, és a mutánst belerúgta a legközelebbi anomáliába. A következő csapást átlós irányban indította a hernyótalppal, félresöpörve a csupaszok épp támadásba lendülő részét és az utolsó tüskésbőrűt a bal oldali kerítésig. Az ördögi mutánsok egy pillanat alatt véres, megnyomorított, szánalmasan nyüszítő kupacokká váltak.

A maradék csupasz dögök üvöltve és ugatva szétszóródtak minden irányban, de Brigg nem jutott levegőhöz, mert mindhárom homályrém szinte egyszerre rohamozta meg. A rögtönzött pajzs fémlemeze összegyűrődött mancsuk csapásai alatt. A mutánsok karmai cakkos barázdákat hasítottak bele. Brigg hátrálni kezdett, alig volt ideje fedezni magát. A lendületvétel lehetősége nélkül a félelmetes fegyverként szolgáló hernyótalp csak a mozgását akadályozó teherré vált. Ledobta a földre, megragadta a villát, és lándzsaként előredöfött vele a pajzs fölött.

A fogak belefúródtak az egyik homályrém mellkasának felső részébe. A mutáns üvöltve a földre zuhant, Brigg pedig továbbra is hátrálva előhúzta övéből a kisbaltát.

Az örvénylő csapdák már nem fedezték kétoldalról, és a csupaszok ott szaladgáltak körülötte. Ráadásul, mivel nem emlékezett rá, hol vannak a háta mögött a további anomáliák, kénytelen volt úgy hátrálni, hogy bármelyik pillanatban belekerülhet valamelyikbe.

A homályrémek, bár egyik fajtársukat elveszítették, tovább támadtak. A legközelebbi belemélyesztette karmait a pajzs fémlemezébe, és megpróbálta kirántani a férfi kezéből. Ráébredve, hogy képtelen megtartani, Brigg ahelyett, hogy maga felé húzná, inkább megtámaszkodott lábával a talajon, és kétségbeesett kiáltással előrelökte a pajzsot. A mutáns nem bírta megtartani, és Brigget is magával rántva a hátára zuhant.

Rádöbbenve, hogy így a másik homályrém felől teljesen védtelen, Brigg oda se nézve suhintott egyet arrafelé a fejszével, és megérezte, ahogy az eltompult él húst szaggat és csontokat tör. A megnyomorított mutáns üvöltése szinte megsüketítette, és forró vér ömlött a fejére, a nyakára, sűrű cseppek csorogtak le az arcán, de Brigg figyelmét a pajzzsal a földre szorított ellenségre irányította. Vad kiáltással meglendítette a fegyvert, és lecsapott a homályrém fejére, szinte kettéhasítva azt.

Váratlanul erős ütést érzett a hátán, és éles fájdalom mart a bal vállába, az egyik csupasz végre közel tudott kerülni hozzá. Brigg ismét felordított. A fejsze nyelét eleresztve megragadta a rácsimpaszkodó mutánst. Gyorsan megrántotta, letépte magáról, és félredobta.

Aztán gyorsan átfordult, bebújt az összegyűrődött, szakadozott pajzs mögé, görcsösen tapogatózott a csizmaszárba dugott kés után – már csak ez az egy fegyvere maradt –, majd feltámaszkodott, és további ellenségek után kutatva körülnézett.

De a három csupasz nem támadott, csak pár méter távolságban, nyüszítve köröztek a férfi körül. Brigg egy darabig nézte őket, majd szorosan megmarkolva a kés nyelét felpattant a helyéről, és a mutánsok felé iramodott.

A lények elinaltak, és ő megtorpanva addig kísérte őket a tekintetével, míg el nem tűntek, túl a falu szélén.

Az arcán a mutánsok, hátán a saját, felszakadt vállából szivárgó vére csordogált. Hihetetlen fáradtság zuhant rá. Alig tudott megállni a lábán. Semmilyen örömet nem érzett a győzelem miatt. Csak a sebek fájdalmát és a mindent maga alá gyűrő kimerültséget.

Utolsó erejével elindult a legközelebbi ház felé, odaérve valahogy becsukta maga mögött az ajtót, és leült a felhasadozott padlódeszkákra.

Meddig bírja még? Az állandó feszültség, veszély, fájdalom… már olyan sokat megélt… De mindenütt ugyanaz az átkozott Zóna. Végtelennek tűnt. Bárhová is ment, mutánsok és anomáliák vártak rá.

És nem eresztette az érzés, hogy valaki állandóan követi. Folyamatosan érzékelt egy ellenséges figyelmet, sőt inkább valamiféle láthatatlan jelenlétet.

Rájött, hogy hamarosan elveszti az eszméletét, de mielőtt még belemerült volna a feledésbe, bedugta kezét a kabátja mellrésze alá, és leellenőrizte a rejtett zsebet. A szöveten keresztül kitapogatta a kis, téglalap alakú dobozkát, benne a memóriakártyával, majd elájult.

1

– APU, A MÚLT héten tartottak egy matematikai olimpiát, és én nyertem! – Lányának a távolsági beszélgetéstől kissé eltorzult hangja a szférák zenéjeként csendült fel Andrej Ponomarjov fülében.

– Okos kislány! – A járókelőkre ügyet sem vetve elmosolyodott. Ma már egész megszokott dologként tartják számon az ilyesmit, hogy mész az utcán, beszélgetsz egy láthatatlan valakivel, elmosolyodsz, vagy épp ellenkezőleg: szitkozódsz. A technológia fejlődése nem áll meg, és a mobilkommunikáció már annyira elterjedté vált, hogy az emberek többsége már el sem tudná képzelni, hogyan lehettek meg mobiltelefon nélkül. Andrej valahogy nem igazán szerette ilyen nyíltan kimutatni az érzéseit, az utcán sétálva, járókelők között gyalogolva, és a füléhez tartva a széles tenyere mögé rejtett készüléket. De mintha nem is választotta volna el őket egymástól több ezer kilométer… kislánya hazajött az iskolából, és elmesélte, hogyan telt a napja. Andrej minden szót úgy ivott magába, mint ahogy a szomjúságtól kicserepesedett ajkak kapkodnak az esőcseppek után. – És hogy megy az edzés? Hamarosan itt a verseny, igaz? – A felesége véleményével szembeszegülve ő volt az, aki először elvitte a lányát az edzőterembe, és nagyon örült, hogy gyermeke nemcsak a matematikában, de a tatamin is megcsillantotta tehetségét.

– Jól! A regionális verseny egy hónap múlva lesz. Az edző azt mondta, esélyesek vagyunk.

– Derék dolog, Szvetlanka! Drukkolok neked!

– Apu… – a lány hangja megremegett – te is eljössz?

Andrej nem tudta, mit mondjon. Mehetne? Ha úgy lenne, ahogy ő szeretné, venne egy repülőjegyet Orenburgba, és néhány óra múlva már meg is ölelhetné a kislányát. De Válja, Szvetlanka anyja, aki másfél évig a felesége volt, biztos nem lenne boldog. Ő kitörölte az életéből Andrejt. Határozottan és visszavonhatatlanul.

A lány helyesen értelmezte apja némaságát:

– Beszélek anyával, apu. Nem fog ellenkezni.

Andrej bánatosan elmosolyodott magában: tizenkét évesen az élet olyan egyszerűnek látszik, de életkoruk előrehaladtával az emberek sikeresen nehezítik meg a saját életüket.

– Nem tudom, kicsim… megpróbálom… megígérni nem tudom. – Megérezte, hogy a kislány mennyire feszült, és gyorsan hozzátette: – De mindenképp megpróbálom, jó?

A lánya rövid hallgatás után így válaszolt:

– Jó, papa. Csak tényleg próbáld meg! Akkor megnyerem neked az összes díjat!

Andrej felnevetett.

– Ne legyél mohó, hagyj párat másoknak is!

– Rendben – vidult fel kissé a lányka, és dicsekedni kezdett: – És már palacsintát is tudok sütni! Nagyi megtanította. Tudod, milyen finom?!

Andrej befordult egy sikátorba, hogy egy udvaron átvágva lerövidítse az utat, áthaladt egy átjáró boltíve alatt, kilépett egy játszótérre, ahol azonnal dühös ordítások, ütések és szidalmazás hangjai ütötték meg a fülét jobb felől. Gyorsan odapillantott, és látta, hogy három jól öltözött kölyök ver egy férfit a hinta mellett. Az egyik támadó csizmája orrával a földön heverőnek a gyomrába rúgott, egy másik, hogy stabilabban álljon a lábán, megkapaszkodott a hinta állványában, és brutálisan arcba rúgta az áldozatot.

– Hé! – ordított rájuk Andrej. – Ti meg mit csináltok?!

A lánya mondott valamit, de a hangszóróból nem igazán lehetett hallani.

– Kicsim, visszahívlak – mondta kurtán Andrej, és a gombot lenyomva megszakította a beszélgetést, majd odarohant a verekedőkhöz.

Hátulról rontott rá a kölykökre, és azonnal szétlökdöste őket. Az egyik a homokon hempergett, a másik szinte átbukfencezett a hintán, a harmadik pedig félreugrott, és kezét zsebébe dugva előrántott egy kést. A kioldó kattant. Andrej habozás nélkül hozzávágta a telefont a kölyökhöz. A készülék orrba találta. A suhanc szabad kezével az arcához kapott. Andrej nem adott neki lehetőséget, hogy összeszedje magát, és a kölyök néhány másodperccel később lefegyverezve hevert a földön.

Két haverja addigra már talpra állt. Ám ekkor a megvert férfi felkapta a fűben csillogó kést, és a támadók felé suhintott vele. A kölykök hátrahőköltek.

A férfi véreset köpött, és elvigyorodva végigmérte ellenfeleit.

– Na mi van, ti sakálok, folytassuk a beszélgetést? – üvöltött rájuk. Felhasadt szemöldöke alól sötét cseppek szivárogtak, ajka felduzzadt, vérzett, arcát zúzódások és horzsolások borították. – Kár, hogy a zónában nem talált meg titeket a golyóm.

Andrej rájött, hogy gengszterek közti leszámolásba keveredett. Első ötlete az volt, hogy távozik, hadd verjék össze egymást, amennyire csak tudják. Ő nem állt egyikük pártján sem.

A srác, akit Andrej lefegyverzett, feltápászkodott. A mobiltelefontól betört orra vérzett.

– Te meg mi a francnak avatkozol bele, te barom? – nézett dühödten Andrejre. – Semmi közöd az adósunkkal lefolytatott tárgyalásunkhoz! Húzz el innen, te köcsög!

Hát, valójában pont ezt kellene tennie, itt hagyni ezt a kvartettet, hogy lerendezzék az ügyet maguk között, hazamenni és elfeledkezni az egészről. Hisz Andrejt miért is kellene hogy érdekelje, hogyan rendezi az adósságát egyik bandita a másikkal? Neki oly mindegy! De három az egy ellen… ez semmiképp sem helyes. Ráadásul Andrej nem szokott visszavonulni.

– Srácok, húzzatok innen, míg egyben megtehetitek!

De a banditák nem akartak elmenni. Mindhárman mogorván méregették áldozatukat és váratlan segítőjét.

– Na húzzatok innen! – hallatszott egy idősebb férfihang valahonnan az egyik emeletről. – Hívtam a rendőröket! Rögtön jönnek értetek! Késelni, itt, a játszótéren, ahol gyerekek vannak! Lelketlen gazemberek!

– Veled, adós, még számolunk – ígérte a törött orrú suhanc, majd Andrejre nézett. – És te, te seggfej, nagyon vigyázz magadra!

Az adós csak megvetően felhorkant. A három támadó megfordult, és káromkodásokat mormolva kisorjázott az udvarról.

– Micsoda barmok! – huppant le a hintára a megvert férfi. – Miattuk nem lehet itt megélni.

Andrej előhúzott egy zsebkendőt, átnyújtotta a férfinak, közben a becsapódástól eltört mobiljának darabjait kereste pillantásával.

– Köszönöm – mondta a férfi, és fintorogva elkezdte letörölgetni magáról a vért.

Andrej közben összerakta a készüléket, és megpróbálta bekapcsolni, de nem sikerült. Bosszúsan szitkozódva zsebre vágta, majd megkérdezte:

– És te rendben vagy?

Az ismeretlen bólintott.

– Rendben. Így még nem jártam. – Bár egyik szeme kezdett feldagadni, ajka pedig megduzzadt, a férfi meglepően elégedettnek tűnt. – Épp időben érkeztél. Még egy kicsi, és azt hiszem, ezt a bökőt a bordáim közé kapom.

Megpörgette a kést a kezében, majd beledöfte a pengét a hinta ülése alatti résbe, megfeszítette és kettétörte.

– Jobb lesz így – mondta elégedetten. – Ha a Zónában lennénk, és velem lenne az osztagom, ezeket a kölyköket másodpercek alatt lezúznánk.

– Osztag? – kérdezett vissza Andrej.

Nem igazán ismerte a börtönszlenget.

– Igen, így hívják a „Szolgálat” legfőbb harci egységét. Van egy ilyen klán, ez a neve. Sosem hallottál róla? – Az ismeretlen, mondókája közben, leporolta a nadrágját. – Mit gondolsz, miért hívtak adósnak?

Andrej csak felhúzta a szemöldökét és megcsóválta a fejét. Minden, amit a férfi mondott, csak valami zagyvaságnak tűnt számára.

A férfi felnézett rá, és kuncogott.

– A Lezárt Zóna. Hallottál már róla? Az osztag a Szolgálat négy harcosából álló csapat. Az olyanokat, mint én, szolgálatosoknak hívják, de akik nem igazán kedvelnek minket, inkább az adósaiknak{1}. De nem azért, mert bárkinek is tartoznánk, nem… Hacsak nem Földanyácskánknak. – Felállt a hintáról. – Tényleg nem érted? Stalkerekről, mutánsokról, anomáliákról se hallottál még?

– Valamire emlékszem. Valami…

– Iván, a Légy – mutatkozott be a férfi, kezét nyújtva. – A Légy persze gúnynév, de már inkább erre hallgatok. A Zónában nem használjuk a valódi nevünket.

– Andrej Ponomarjov – fogadta a kézfogást. – Figyelj, ha rendben vagy, akkor én inkább elmennék.

– Természetesen! És még egyszer köszönöm a segítséget. Ha az életed váratlanul a Zónába sodorna, és fekete-vörös egyenruhás emberekkel találkoznál, nyugodtan fordulj hozzájuk segítségért! És biztos lehetsz benne, hogy meg is kapod. Természetesen azonnal kikísérnek a Zónából, de addig is minden támogatást megadnak, és rám is bármikor számíthatsz. És neked már tényleg az adósod vagyok.

– Na ja… „majd nálunk, Kolimában…” – válaszolt mosolyogva Andrej a filmből vett, közkedvelt idézettel.{2}  – Sajnálom, de nem érdekel a lezárt terület. És egyáltalán nem tervezem, hogy odamenjek.

– És ez így is van jól. Semmi keresnivalód a Zónában – bólintott Andrej felé új ismerőse. – Ott csak számtalan mutánst találnál: némelyik állat, más meg ember. Hármat te magad is láthattál közülük: „leszerelt” fosztogatók. A Zónába már nem mennek be, de még a környékére sem, viszont itt ugyanúgy folytatják a sakálkodást. Sehol sem változnak.

Andrej a filozofálgatásra vágyott a legkevésbé. Kifáradt a munkában, éhes volt, és még a lányával sem volt ideje zavartalanul elbeszélgetni. Semmi hangulata nem volt az efféle társalgáshoz.

Megérezve a mihamarabbi távozás vágyát, Légy felemelt ujjával megállította Andrejt, benyúlt a belső zsebébe, és gyorsan előhúzott onnan egy lapos, háromszög formájú, szürkésbarna kavicsot egy bőrzsinegen.

– Tessék, vedd el! – nyújtotta Andrej felé. – Bár akár relikvia is lehetne, valószínűleg nem az. Úgy gondolom, ez a kavics teljesen biztonságos. Szerencsehozó talizmánként hordom. Sokan azt mondják, ha nagy szerencse ért, meg kell válnod tőle, nálad elvégezte a feladatát. És nincs rá szükséged tovább. Tessék, neked adom. És amikor eljön az ideje, te is add majd oda annak, aki szerencsét hozott neked! Rendben?

Andrej elvette a követ, és bár semmiféle amulettben, talizmánban nem hitt, azt tudta, hogy az őszinte szívvel adott ajándékokat illik elfogadni, tűnjenek bármilyen nevetségesnek vagy haszontalannak is. Végtére is, az ajándékozó beletette lelkének egy darabkáját. Az ilyet nem utasíthatod vissza.

– Köszönöm.

A férfiak elköszöntek egymástól, és mentek a maguk útjára. Andrej csak egyszer nézett hátra, hogy megbizonyosodjon róla, Légy tényleg normálisan tud-e járni. Az új ismerős ugyan sántikált, de elég magabiztosan és gyorsan haladt ahhoz, hogy Andrej végre megnyugodjon, és tiszta lelkiismerettel hazatérjen.

* * *

Miközben kinyitotta a zárat, orrát égésszag ütötte meg. Amikor kinyílt az ajtó, azonnal felköhögött a lakásból áradó füstös bűztől. Száját és orrát kezével eltakarva berohant a konyhába. Egy koromtól megfeketedett serpenyő füstölt a gáztűzhelyen. A gáz kékes-narancssárgás virágként égett alatta, vörösre hevítve a serpenyő alját. Füst és pára töltötte be a konyhát.

Andrej azonnal eloltotta a gázégőt, és elnyomta magában a vágyat, hogy rögtön kitárja az ablakot, mert bár tüzet sehol sem látott, jobb, ha nem kockáztat, és nem enged oxigént a helyiségbe. Majd visszafutott.

– Apa! – kiabálta aggodalommal, és azonnal felköhögött a tüdejébe került füsttől. – Khe-khe… Apa!

Apja a szobájában feküdt, a kanapé mellett a földön. Andrej szíve kihagyott egy ütemet. Odarohant hozzá, kezét a válla alá tette, felemelte és kivonszolta a lakásból. Az emeleti fordulóban már hallatszott a szomszédok hangja.

– Ó! – sikoltott Mása néni a szemközti lakásból. – Andrjusenyka… Nyikoláj Vitaljevics…

A nő hangja sírós volt.

Apját a földre fektetve Andrej letérdelt mellé, és ujját a nyakához szorította. Amíg kutatott az artéria után, jeges csomó jelent meg a mellkasában, hideg veríték öntötte el homlokát és hátát. A pulzus kitapintható. Vagyis az apja csak elájult. Andrej szívébe megkönnyebbülés költözött, mélyen felsóhajtott volna, de a füst miatt nem tehette.

– Mása néni! Szalmiákot! Gyorsan! – adta ki az utasítást évek alatt begyakorolt hangon.

– Igen-igen, máris! – tűnt el lakásában a szomszéd, és hamarosan megjelent egy palack szalmiákszesszel és egy vattadarabbal.

– Felhívtam a tűzoltókat – mondta, átnyújtva a szert.

– Nagyon helyes – mondta Andrej, átvéve a szalmiákot. – Nálunk ugyan úgy tűnik, minden rendben, de jól tette…

A csípős szag szinte azonnal magához térítette Nyikoláj Vitaljevicset. Köhögött, és levegő után kapkodott.

Súlyos csizmák dübörögtek felfelé a lépcsőn, megérkeztek a tűzoltók.

– Hol van a tűz? – kérdezte egy fiatal, vászon egyenruhás srác.

– Nincs tűz, túlhevült az edény, mindent lezártam, az ablakot nem nyitottam ki… – felelte Andrej.

– Ellenőriznünk kell – ment be a tűzoltó teketóriázás nélkül a lakásba, és az egység többi tagja utánasorjázott.

Andrej nem sokat törődött velük, megértette, teszik a dolgukat.

– Apa, hogy vagy?

– Minden rendben. – Nyikoláj Vitaljevics a fejére szorította kezét. – Az az átkozott hívás.

– Micsoda? Miféle hívás, apa? – kérdezte aggódva Andrej.

– Nem, nem – sietett megnyugtatni az apja –, semmi baj, minden rendben. Egyszerűen csak fáj a fejem.

* * *

Miután mindent leellenőriztek, a tűzoltók megengedték, hogy kinyissák az ablakokat, és átszellőztessék a lakást. A szomszéd Mása néni addig is meghívta magához Andrejt és az apját, míg a huzat kiviszi a füstöt és az égett szagot. Lefektette Nyikoláj Vitaljevicset a kanapéra, Andrejt megkínálta vacsorával, majd később mindkettejüknek mentateát adott. Ő maga leült a tévével szemközti székre, és lelkesen nézte az új beszélgetős műsort, közben rendszeresen hozzáfűzte saját megjegyzéseit.

Andrej kényelmesen letelepedett a kanapé melletti karosszékbe, és ráérősen kortyolgatta a teát. Fáradt volt, ásítozott, nem volt könnyű estéje. Minél előbb vissza akart menni a szobájába, lezuhanyozni és aludni.

– Andrjusa – szólalt meg váratlanul az apja.

Andrej odafordította a fejét.

– Igen, apa? Minden rendben?

Az apja habozott a válasszal, majd félhangosan azt mondta:

– Nem, fiam, semmi sincs rendben.

A fáradtságot mintha elsöpörték volna. Andrej aggódva emelkedett fel a székről, de Nyikoláj Vitaljevics egy kézmozdulattal megállította.

– Ne kapkodj, Andrej!

– Mi a baj, papa? Mi fáj? A szíved? Hívjunk mentőt?

Mása néni feléjük fordult:

– Mi történt, Andrej?

– Minden rendben, Marija Filippovna – felelte a fia helyett Nyikoláj Vitaljevics. – Elnézést a kellemetlenségért!

– Még mit nem! Miféle kellemetlenség? Szóra sem érdemes!

Legyintett, és ismét visszafordult a tévé felé.

Andrej kérdőn nézett apjára.

Nyikoláj Vitaljevics bűntudatos pillantást vetett a fiára, és elfordította a tekintetét.

– El kell mondanom neked valamit, Andrej – szólalt meg alig hallhatóan. – Valamivel korábban… elkezdem hallani… a Hívást.

– Mit? – ráncolta össze a homlokát Andrej.

Az apja homloka is ráncokba rendeződött, és fintorgott, mint aki citromba harapott, megfelelő szavakat keresgélve a szája szélét harapdálta, majd így folytatta:

– Tudom, hogy csak egy szenilis vénember delirálásának hallatszik. Először én is arra gondoltam, agylágyulással súlyosbított szklerózisban szenvedek, de nem. Van egy régi barátom, pszichiáter, hozzá fordultam. Ez alapvetően nem skizofrénia, és nem is olyan „hangok a fejben”. Ő maga sem tudja, hogy is magyarázza ezt az egészet. Protekciót szerzett egy speciális intézetbe, de… Én nem megyek el hozzájuk. Már nincs rá időm. A Hívás minden nappal egyre erősebb. Ma már az eszméletemet is elvesztettem miatta. Te magad is láttad, hova vezet ez. De… amint elindulok az állomás felé, ez az egész megváltozik. A Hívás többé nem maga alá gyűr, inkább erőt ad. Olyan érzésem van, talán még a régi sebeim is begyógyulnak, ha odamegyek, ahová a Hívás követeli.

– És hová… hív téged? – kérdezte Andrej, megpróbálva elrejteni hitetlenkedését.

– Értem én, hogy hangzik ez az egész – sóhajtott Nyikoláj Vitaljevics. – Én magam is alig hiszem el. De nem tudok ellenkezni vele. Arra késztet, hogy menjek a Lezárt Zónába. Még a lakható településeket is felsorolta. Megnéztem ma a számítógépeden, vannak ilyenek, bár korábban sosem hallottam róluk.

– A Lezárt Zónába? – kérdezte Andrej döbbenten.

– Igen – bólintott Nyikoláj Vitaljevics. – A Zóna, az olyan…

– Apa, már hallottam róla – szakította félbe Andrej. Aggasztotta az események furcsa egybeesése, melyek pont ehhez a Zónához kapcsolódnak. Nem tartotta magát babonásnak, de kellemetlen borzongás futott végig a gerincén. Keze önkéntelenül is megindult a zsebe felé, melyben a korábbi szolgálatos ajándékozta relikvia lapult. Andrej eltöprengett, és emiatt majdnem elszalasztotta apja következő szavait.

– Ezért holnap elmegyek – mondta Nyikoláj Vitaljevics higgadtan. – A Hívás ezt akarja, és nekem engedelmeskednem kell. Különben nem húzom sokáig.

Andrej hitetlenkedve rázta meg fejét.

– Hová mész?

Az apja összeszorította a száját, és felsóhajtott. Bosszantotta, hogy a fia nem figyel rá.

– A Zónába, Andrej – felelte olyan hangon, mint aki egy általános igazságot magyaráz egy kisfiúnak.

– Miért?

– Mert ha nem megyek, történik velem valami nagyon rossz. És aki hív, egyértelműen segítséget kér. Ha neki segítek, magamon is segítek. Vagy esetleg valaki máson. Az az érzésem, valami nagy dologban kell részt vennem.

– Az az érzésed? – kérdezett vissza Andrej még értetlenebbül.

– Felnőtt, önálló, szellemileg ép ember vagyok, itt az igazolás róla – mondta határozottan az apja. – Te sem tarthatsz vissza. Már nincs erőm ellenszegülni a Hívásnak. És, ha ez a halálomat okozná, gondolj arra, hogy akár ma is könnyen meghalhattam volna, ha csak egy kicsivel is később érkezel. Andrej, én nem akarom úgy végezni, mint egy kiöregedett patkány a lyukában. Vedd úgy, hogy belevágok az utolsó kalandomba! Jogom van még egy kalandra az életben!

Andrej egy darabig szótlanul üldögélve bámulta a barna padlódeszkákat. Nyikoláj Vitaljevics beszélt még valamit a nyugdíjról, jegyekről, végrendeletről, de a szavai alig jutottak el a fiához. Most csak két gondolat kavargott fejében: az egyik, hogy ha az apja valamit eldöntött, akkor szinte lehetetlen meggyőzni az ellenkezőjéről; a másik meg, hogy nem engedi az apját semmiféle Zónába… legalábbis egyedül nem.

2

HÁROM, SÖTÉTSZÜRKE börtönruhát viselő alak lapult az útszéli bokrok között. Egyikük egy gépkarabély csövével óvatosan széttolta az ágakat, és kissé felemelkedve az úttestet figyelte. Több teherautóból álló konvoj és két, villogó lámpás személygépkocsi száguldott az úton.

– Párduc, ne feltűnősködj! – sziszegte egyik társa hátulról, de figyelmeztetése nem érdekelt senkit.

Párduc szorosan összeszorított szájjal nézte az elhaladó teherkocsikat. A „démonokban”, ahogy a katonák a GAZ–66-os teherkocsikat nevezik, több tucat gépkarabélyos katona ült. Valószínűleg egyiküknek sem kellett még szökevények, főleg nem felfegyverzett és veszélyes gyilkosok felkutatásában részt vennie. De ha megjön a parancs, azt a katonák kötelesek végrehajtani. És egyik sem sejtette, hogy kutatásuk alanyai alig néhány méterre vannak tőlük, hasalnak a nedves, sárga leveleken, és csak a sűrű bokrok rejtik el őket a szemük elől.

– Párduc!

Ezúttal már reagált rá, és visszahúzódott.

– Ne izgulj, Tarasz, elmentek.

– Látom, nem vagyok vak – vágta rá Tarasz dühösen, és levett sapkájával letörölte az izzadságot az arcáról. Ősz, tüskésre nyírt hajába apró gallyak ragadtak. Már a hatvanas éveiben járt, ám az arcát és állát borító borosta még ennél is öregebbnek mutatta. – Agyas, gyere ide!

A harmadik szökevény, kis termetű, vékony, mélyen ülő sötét szemekkel és lapos homlokkal, közelebb kúszott a másik kettőhöz.

– Elmentek a lelkecskéink – mondta Tarasz, kék szemének hideg pillantásával kísérve az egyre halkuló menetoszlopot. – Nagyjából húsz perc a zónáig, aztán míg láncba nem állnak, és a kutyák fel nem veszik a szimatot… Nagyjából egyórányi előnyünk van, talán kicsivel több. Ezalatt el kell érnünk a patakot.

– Vagyis, ne a nyelvünket koptassuk, hanem indulás! – jelentette ki Párduc.

– Mi van, beálltál hajtónak? – horkantott válaszul Agyas, és támogatást keresve Taraszra pillantott. – Ki nevezett ki téged parancsnoknak, kölyök? Beütötted a fejed? Nem túl korai?

Párduc értetlenül nézett rá, majd felemelte a Kalasnyikovot, és azt mondta:

– Ő nevezett ki. Ha szerzel magadnak is egyet, akkor megbeszéljük a dolgot.

Agyas ismét Taraszra nézett. Az ősz hajú rab pillantásával megálljt parancsolt neki, és hangosan hozzátette:

– Fejezzétek be a civakodást! Agyas, te mész utána, én meg mögötted.

Óvatosan körülnézve a szökevények egymás után leereszkedtek az útra, majd azonnal bementek mélyen az erdőbe.

Párduc ment elöl, és bosszúsan vigyorogva hátra-hátranézett lemaradó társaira. Már rég otthagyta volna mind a kettőt, hogy egyedül kijusson, de csak Tarasz ismerte az utat. Nélküle az idők végezetéig kóvályoghatna ezekben az erdőkben. Az ősz hajú szökevény pedig nagyon lassan mozgott. Gyakran megállt levegő után kapkodva, majd hamarosan zihálni kezdett, nem tudta tartani a tempót.

– Agyas, gyere ide! – hívta a társát Párduc, és megragadta Tarasz felkarját.

A másik oldalon Agyas fogta meg, és közösen vonszolták tovább magukkal.

– Most balra – utasította őket rekedten Tarasz. – Ott szakadék van, jobb kikerülni. Aztán élesen jobbra…

Az ősz hajú fogoly valóban nagyon jól ismerte a környéket. Párduc nem kérdezte, honnan, nem is érdekelte. A lényeg, hogy segítsen elrejtőzni az üldözőik elől. Szája száraz volt, és keserű. Érezte, hogy pánikroham közeledik. Tudta, mivel gyűrheti le ezt a keserűséget.

– Sok van még a patakig? – kérdezte reszelős hangon.

– Úgy egy kilométer – felelte Tarasz. – Engedjetek el, egyedül is tudok járni. Már jól vagyok, csak ne rohanj annyira, van még egy kis időnk.

Párduc megkönnyebbülten vette le kezét a másik válláról, és azonnal megkapaszkodott a legközelebbi fában, a váratlanul rátört émelygéstől majdnem lerogyott.

– Hé, mi van veled? – kérdezte Agyas.

– Jól vagyok – mondta Párduc, és küzdött a kezdődő elgyengüléssel. Nem látta, de megérezte, társai hogyan néznek egymásra. – Jól vagyok! – ismételte, és fogát összeszorítva elindult előre.

A fák vibráltak a szeme előtt. Csodával határos módon nem ütközött beléjük. Egyik kezét kinyújtotta maga elé, a másikkal pedig a gépkarabélyt szorongatta.

Csak nem elájulni! Csak nem elájulni! – dörömbölt fejében a gondolat. – Itt hagynának… vagy le is lőnének.

Ujjai még inkább ráfeszültek a markolatra. Az Agyas zsebében lapuló suri{3} eszébe sem jutott. Az az átkozott Hívás a fejében megnehezítette a józan gondolkodást. Kitartóan hívta valahová, és mintha büntette volna engedetlenségéért, émelygés, szédülés és fájdalmas elgyengülés váltogatták egymást.

Párduc szinte semmit sem hallott, csak ment előre bambán, minden erejét határozottan arra koncentrálva, hogy képes legyen egyszerűen egymás elé rakosgatni a lábát. Idő- és térérzékét elvesztette. Egy vékony ág csapódott az arcába, vörös nyomot hagyva maga után, de ő alig érezte.

Egy újabb lépést megtéve hirtelen rádöbbent, hogy üresség van előtte. Kezével hadonászva legurult a következő vízmosás meredek lejtőjén. Fájdalmasan beleverte a lábát egy kiálló gyökérbe, átbukfencezett rajta, felrepült, majd egész testsúlyával belecsapódott a homokba, feje pedig a patak vizébe. Megpróbált levegőhöz jutni, a száját kitöltő jeges víz lezúdult a torkán.

Fulladozva köhécselt, és ösztönösen felnyomta magát a karjával. Görcs szorongatta mellkasát, és legalább egy percig négykézláb állva vizet köhögött fel. Meglepő módon ez segített abban, hogy magához térjen. A Hívás a háttérbe húzódott, és ő visszanyerte normális állapotát. Amikor bajtársai eltompult szólongatását meghallotta odafentről, már egyértelműen tudott nekik válaszolni.

– Itt vagyok, a pataknál – krákogta.

Agyas indult lefelé először, és segített Tarasznak.

– Mi van veled, teljesen meghülyültél? – támadta le Párducot. – Mi a francnak rohansz annyira, összedumálva mindenféle baromságot?

– Kicsoda? – Párduc nem emlékezett rá, hogy hangosan beszélt volna.

– Szerinted? Novoszjolki, Cserevacs, meg valami Prohorov szelvény…

Párduc megdermedt. Ezeket a szavakat a Hang súgta neki. Vagyis ezek szerint ő önkéntelenül is kimondta ezeket rohanás közben.

Tarasz ivott egy kis vizet a patakból, majd kijavította Agyast:

– Nem szelvény, perzselvény. A Prohorov-perzselvény. – Majd Párducra nézett. – Te jártál már a Lezárt Zónában?

– Nem. Miből gondolod?

Majd felállt, megigazította a gépkarabélyt, és ujjával végigsimított arcán.

– Hát abból, hogy ezek mind ottani elnevezések – felelte Tarasz.

– Honnan tudod?

– Tudom. Agyas, mozgás, arra megyünk! – indult el az ősz hajú szökevény a patak mentén.

Párduc utolérte, és megragadta a kabátujját.

– Honnan tudod?!

Agyas azonnal félrelökte. Párduc botladozva a vízbe esett, felállt, és az elkövetőre nézve ingerülten megragadta a gépkarabélyt.

Tarasz megállította Agyast, aki már előhúzta a surit. Szigorúan ránézett Párducra, és azt mondta:

– Hátrább az agarakkal! Még hosszú út áll előttünk. Én jártam már a Lezárt Zónában. De ez nem olyan zóna, mint ahonnan éppen kifelé tartunk. Ott nincsenek törvények, sem szóbeliek, sem írottak. Ott másképp megy az élet. Aki jobban lő, annak van igaza. A katonák figyelmeztetés nélkül tüzet nyitnak a géppuskákból, én nem csak, ha ki akarsz jönni onnan, de akkor is, amikor be akarsz menni. És ami megmarad, azt sem rakják koporsóba, harci helikopterek tüzével takarítják fel.

– Létezik ilyen csodálatos zóna? – horkant fel hitetlenkedve Agyas. – Ez már az ötödik menetem, de erről még csak nem is hallottam.

– Örülj neki! – vágta rá komoran Tarasz. – Na elég a hülyeségből, mennünk kell!

* * *

Hosszú ideig, majdnem egy órán át gyalogoltak a vízben. A patak sekélysége és lapos medre ellenére is nehezebbnek bizonyult benne haladni, mint az erdőben futni. A szökevények alaposan kimerültek. Párduc egész idő alatt képtelen volt kiverni a fejéből Tarasz szavait.

A Lezárt Zóna. Ki vagy mi hívja ennyire kitartóan oda? És legfőképp: miért? Miért nem hallotta senki más azt az átkozott Hívást? Párduc dühösen döbbent rá, hogy pont ez az, amiért most szökevény. A rohamok, melyeket csak nem régóta él át, váratlanul jelentkeztek, minden alkalommal erősebbé és egyre gyakoribbá váltak. Ha nem szerez tudomást véletlenül a tervezett szökésről, és nem ragaszkodik hozzá, hogy őt is magukkal vigyék, biztosan hamarosan egyedül is megkísérelte volna. És nem kételkedett benne, hogy ez a kísérlet mindenképp halállal végződik. Ám most szerencséje volt.

– Ki a partra – mondta Tarasz. – Ki kell facsarnunk a zoknikat, különben elveszítjük a lábunkat.

Az üldözők nem látszottak, de ők biztosak voltak benne, hogy a nyomukban vannak. Ezért mindent gyorsan lerendeztek, majd a szökevények néhány perccel később már az erdő mélye felé tartottak.

Korhadt ágdarabok recsegtek a lábuk alatt, az élő ágak időnként belekapaszkodtak a ruhájukba, mintha őrizetbe akarnák venni az embereket. A gyökerek mintha szándékosan bújnának elő a földből, csak hogy ők megbotoljanak bennük.

Időérzékük elvesztése miatt a szökevények észre sem vették, hogy az alkonyat egyre sűrűbbé vált. Úgy tűnt, mintha az erdő sűrűsödne, és minden lépéssel nehezebb haladni benne. Az emberekben felgyülemlő harag és kétségbeesés fojtott káromkodásokban talált kiutat. Párduc már nem is gondolt a fejében suttogó Hangra, minden erejével a továbbhaladásra koncentrált.

A fák egyre ritkultak, és a menekülők hamarosan elértek egy vasúti töltést.

– Víztükrén megcsillanó holdfény, kezemben két villanó pengém, csúsztasd le ruhádat földig, vérem hajt, testedre vágyik – citálta Agyas, amikor mindhárman felértek, és fáradtan lerogytak a sínekre.

Párduc hirtelen hányingert érzett. A roham kezdetének első jele. Hideg veríték gyöngyözött homlokán a félelemtől. Most nem mehet tovább. Óvatosan Agyasra, majd Taraszra nézett. Ezúttal biztos nem fogják eltéveszteni a pillanatot, amikor megragadja a gépkarabélyt, és… Párduc szinte fizikailag érezte, ahogy a suri befúródik a bordái közé. Összeszedte minden akaraterejét, és megpróbálta kitakarítani az elméjét. Lehunyta szemét, elűzte valamennyi gondolatát, és… a hányinger elmúlt. A roham úgy vonult vissza, hogy igazából még csak el sem kezdődött! Csupán valami furcsa, feszült érzés maradt vissza a tarkójában. Vagyis a roham legyűréséhez cselekednie kell!

– Merre tovább? – kérdezte rekedten.

– Arra – nyújtotta ki a kezét lihegve Tarasz, a vágányok mentén. – Úgy kétszáz méterre lesz egy elágazás. Az egyik zsákutca. Oda megyünk.

– Miért pont a zsákutcába?

– Zabot hegyezni! – csattant fel Tarasz, de haragosan azért hozzátette: – Ott van eldugva egy vasúti hajtány.

Párduc szó nélkül felállt, vállára támasztotta a gépkarabélyt, és elindult a talpfákon a mutatott irányba.

– Micsoda egy köcsög! – sziszegte alig hallhatóan Agyas, de ő is felkelt, és talpra segítette Taraszt is.

Kiderült, hogy a hajtány tényleg ott van, ahol Tarasz mondta, teleszórva ágakkal, így messziről csak egy szemétkupacnak tűnt.

Párduc és Agyas közös erővel félrehúzták az ágakat, felmásztak a platóra, és felhúzták a teljesen kimerült Taraszt is. Kézihajtány volt. A plató közepén kétemberes hajtókarral. Párduc a sima műanyag fogantyúra tette a kezét.

– Ne túl gyorsan! – figyelmeztette az ősz hajú szökevény. – Az elágazásnál át kell állítani a váltót.

* * *

Holdtalan éjszaka volt, a menekülők egy vasúti hajtányon utaztak az áthatolhatatlan sötétségben. Párducnak komoly erőfeszítéssel sikerült elnyomnia a gondolatot, hogy a csikorgó-nyikorgó jármű a semmibe, az ismeretlenbe viszi őket. Azzal nyugtatta magát, hogy Tarasznak biztosan van valami terve. Hamarosan azt sem tudta, mennyi lehet az idő. Még fejvesztés terhe mellett sem lett volna képes megbecsülni, hány perc vagy óra telt el azóta, hogy felszálltak erre a hajtányra. Csak a hajtókar koppanásai és a kerekek egyenletes zakatolása a sínszálak találkozásánál mérte a szökevények által megtett távot.

– Falu! – kiáltott fel váratlanul Agyas.

Hangja meglepően hangosan és megkönnyebbülten csendült, és Párduc ráébredt, nem csak ő éli át ezt a tudat alatti félelmet. Arrafelé nézett, amerre Agyas mutatott, és meglátta a fényeket: fehér utcai lámpákat és a házak sárgán derengő ablakait.

– Csöndesen! – sziszegte Tarasz. – Tudom, hogy falu. Oda megyünk. Vegyétek le a kabátokat, itt hagyjuk őket. Nem messze a sín lefelé indul, és a folyón híd vezet át. Ott leugrunk, és hagyjuk, hogy a hajtány továbbguruljon. A folyó keskeny, de mély. Szóval nem kell félni.

A szökevények felélénkültek, és kabátjukat ledobva várták a hidat. Aztán végre felbukkant a jellegzetes fémrácsozat.

– Gyerünk! – adta ki a parancsot Tarasz, és ő maga ugrott le elsőként a platformról.

A szabadesés pillanatai szokatlanul hosszúnak tűntek Párducnak. Nem tudta, milyen magasból ugrott. A rettegés a gondolattól, hogy esetleg nem a folyóba zuhan, és eltöri a lábát, ott dübörgött fejében. De egy másodperccel később hideg víz vette karjába. Azonnal próbált a felszín felé igyekezni, karjával evezve.

Odafenn harákolva nézett körül. Tarasz és Agyas a bal part felé úsztak. Követte őket.

A falu alig kőhajításnyira volt. Tarasz úgy eligazodott a terepen, mint egy idevalósi. Párduc gyanította, ez így is lehet.

Az ősz hajú elítélt szinte a falu közepéig vezette őket a kerteken át, be egy emeletes, rácsos ablakú épületbe. A hátsó ajtó felől közeledtek. A vasalt ajtón tolózár, masszív lakattal.

– Agyas, el tudod intézni? – kérdezte halkan Tarasz.

Az alacsony szökevény elvigyorodott a sötétben.

– Megoldjuk!

Párduc váratlanul ismét émelyegni kezdett.

Ne! Ne most! – könyörgött gondolatban.

Lehunyta a szemét, mély levegőt vett, és lassan kiengedte.

– Kész! – jelentette be elégedetten Agyas.

Őt követve a többi szökevény is belépett az épületbe. Kiderült, hogy egy nagy boltba jutottak. A raktár zárt ajtaján átjutva, végigmenve a kartondobozokkal szegélyezett folyosón, az eladótérben találták magukat.

Agyas azonnal az ételes- és italospultokhoz rohant. Tarasz a ruházati osztályra. Párduc az ősz hajú szökevénnyel tartott.

– Agyas, indíts átöltözni! Lesz még időd zabálni! – parancsolta Tarasz hangos suttogással. – És a kasszához ne nyúlj! Itt csak havonta egyszer leltároznak, így valószínűleg nem veszik észre azonnal a ruhák és az étel eltűnését, de a feltört kasszához reggel rögtön kihívják a rendőröket.

Párducnak épp sikerült átöltöznie, mikor megszédült. Megtántorodott, megragadott egy oszlopot, de ujjai szétnyíltak, és ő elesett.

A fájdalom ezúttal egyszerűen elviselhetetlen volt. Az ismeretlen Hang ismét hívta, teljesen betöltve a koponyáját. Úgy tűnt, a feje rögtön leszakad, és darabokra hullva szétszóródik, mint egy túlérett görögdinnye. Nem tudott még csak felnyögni sem.

Tarasz odarohant hozzá, és tenyerével befogta a száját.

– Agyas, segíts!

Ketten lefektették a földre Párducot, és teljes erejükkel lefogták.

– Végezni kell ezzel az eszelőssel! – jelentette ki dühösen Agyas. – A kertek mögött elássuk, senki sem fog rátalálni!

Tarasz nem gondolkodott sokáig.

– Csak halkan! – mondta.

– Bassza meg! – szitkozódott váratlanul Agyas. – A suri a másik nadrágban maradt. Rögtön jövök.

A szökevények szavai eljutottak Párduchoz, de mintha vattán keresztül hallaná őket. Tudta, hogy rögtön leszúrják, de meg sem tudott mozdulni. Tarasz levette róla a gépkarabélyt. A pengéért indult Agyas csizmája dübörgött. És a Hang csak tovább szólongatta a fejében, elvéve minden erejét. Kétségbeesésében és rádöbbenve, hogy semmit sem tehet, Párduc szó szerint felüvöltött, várva, hogy egy éles fájdalom járja át a gyomrát, lassan felkúszva egészen a szívéig…

És ekkor valami hirtelen megváltozott. A Hang, mintha „meghallaná” őt, először elcsendesült, mintha nem is lenne, ezzel hihetetlen örömét adva egy rövid szusszanásnak, majd felmordult odabenn, mint egy vadállat. És ebből az állativá torzult Hangból előbb csak a két füle között, majd a torkában is felbugyborékolt valami, és a teste hirtelen változni kezdett. A gyengeségnek nyoma sem maradt. Izmai váratlanul erőt nyertek valahonnan belülről, de annyit, hogy fájdalmasan meg is feszültek, készültek, hogy széthasítják karja és lába bőrét, ha gazdájuk nem engedi őket akcióba lépni. Feje pedig azonnal kristálytisztává vált, majdhogynem átlátszóvá.

Tarasz megérezve, hogy az alatta fekvő ember magához tér, egész testével ránehezedett.

– Agyas, igyekezz!

Az energia átjárta Párducot, és csontrepesztő erővel lefejelte az ősz hajú elítéltet, majd lelökte magáról. Agyas már közel járt, és támadásba lendült. Párducnak alig maradt ideje elkapni a surit szorongató ujjakat, de azt megérezte, hogy most akár puszta kézzel is képes lenne eltörni azokat, a pengével együtt. A fejében nem csitult az állatias morgás, tovább dübörgött és rezonált odabenn.

A vadállati vágy, hogy lássa, amint Agyas szenved a halála előtt, félresöpörte az elképzelést, hogy csapatként fejezik be, amit elkezdtek. A másik minden erejét beleadva nyomta fentről lefelé a pengét, és a képére dermedt aljas vigyort elnézve biztos lehetett benne, hogy már nem kell sok, és a suri egyenesen Párduc szemébe fúródik. Néhány másodpercet kivárva Párduc félretolta oldalra az éles szerszámot, és fülön csapta Agyast. És amikor a másiknak a szája kiáltásra nyílt, mindkét keze ujjait a megdöbbent ellenfél szájába tolta, és szétfeszítette azt. Agyas üvöltve eleresztette a pengét, és legurult áldozatáról, ám a másik azonnal elkapta a torkát. Az elítélt vergődött, menekülni próbált, Párduc pedig szép lassan tovább szorította, és egész testében érezte, ahogy Agyas megborzong a közeledő halál ébresztette kétségbeeséstől.

Ahogy ő maga is beleborzongott.

Párduc érezte, ahogy a kezében tartott test meghajlik, és hirtelen összeomlik. A következő másodpercben pedig meghallotta a gépkarabély závárjának csattanását.

– Te rohadék! – mondta Tarasz.

Kiélesedett elméje azonnal felvázolta a képet, jól látta, hol áll Tarasz, és neki hova kell futnia, hogy az ne tudja lelőni. Ellökve magától a halott Agyast, Párduc átgurult a súlyos szegélykő felett, és behúzódott a falon nyíló ajtó sötét nyílásába.

A folyosón megbotlott a kartondobozokban, elesett, majd körülnézett, arra számítva, megpillantja Taraszt a gépkarabéllyal az ajtóban, de az ősz hajú szökevény nem volt ott. Párduc ismét felugrott, és tovább futott. Kijutva a boltból átrohant a veteményeskerteken, vissza az úton, melyen Tarasz vezette őket.

Hallása és látása visszatért a normális állapotba, tudata is gyorsan elvesztette élességét és kristálytisztaságát.

A vasút felé rohant, gondolatban pedig ezt ismételgette, akár egy imát egy ismeretlen istenséghez:

Tegyél ilyenné még néhányszor! És én szolgálni foglak, mint egy hűséges kutya!

{1} Ez egy orosz szójáték, az orosz dolg szó egyaránt jelenthet szolgálatot, kötelességet és tartozást, adósságot.

{2} A Brillantnaja ruka című, 1968-ban készült szovjet filmből idéz. Magyarországon valószínűleg be sem mutatták.

{3} Börtönben használt, különféle fémtárgyakból (például kanálnyél) csiszolt, kis méretű, könnyen elrejthető szúrófegyver.