Copyright © Zajácz D. Zoltán, 2025

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

ISBN 978 615 104 017 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

It takes ten years just to get

Your stinking leg up

Then five more to make it

Not look like shit.

Soviet children form a crowd

Sized and tested, who will be a star

Hero of passion of whom they’ll say

She took her final breath in grand plié.

(Michelle Gurevich: Russian Ballerina)

PROLÓGUS
Moszkva, 1987. augusztus 20.

A szerelvény, ahogy reggelenként általában, már az első állomáson megtelt gyűrött, kifejezéstelen arcú emberekkel. Megpróbált beljebb kerülni az ajtóból, de minden igyekezete ellenére csak alig egy métert jutott előre.

A mellette kapaszkodó nő egyáltalán nem használt dezodort. Elfordította a fejét, hogy kevésbé érezze az átható hónaljszagot, de sajnos ez nem sokat segített. Hogy elterelje a figyelmét, úgy határozott, jobban szemügyre veszi maga körül az utasokat.

Az ajtóban álló vékony, unott arcú nőn látszott, hogy haragban áll az egész világgal. Talán egy varrodában vagy egy üzemi konyhán dolgozik. Ebben a hőségben nem vehetett fel hosszú ujjú ruhát, így az alkarján jól kivehetőek voltak a kék foltok. A férje minden bizonnyal rendszeresen veri.

A dús hajú férfi a rövid ujjú ingben, barna aktatáskával a kezében olyan mérnökforma volt, de lehetett akár magasabb beosztású hivatalnok is. Ezt nem sikerült eldöntenie.

Ellenben a szemközt ülő fiatalasszony a fehér blúzával, díszes kis hajfonataival, két üres szatyorral az ölében tipikus tanítónő. Le sem tagadhatná. Most, hogy nyári szünet van, alighanem a tavaly átadott Danilovszkij piacra készül bevásárolni.

A tekintete végül egy idős, büszke tartású veteránon állapodott meg, aki legalább három sor kitüntetést viselt a zakóján a nagy honvédő háborúból. Csak később vette észre, hogy a férfi egyik karja hiányzik.

A következő megállóban mindössze egyetlen utas szállt le, viszont legalább nyolcan próbáltak meg bepréselődni a kocsiba. Irina Grigorenko, jobban mondva egy éve már Irina Kulikova őrnagy ezek után alig várta, hogy a felszínre érjen. Gyűlölte azokat a reggeleket, amikor kénytelen volt metróra szállni, hogy eljusson a kapitányságra.

Az igazsághoz hozzátartozott, hogy pár perccel később, amikor végre meglátta az eget, semmivel sem lett boldogabb. Noha még benne voltak a nyárban, Moszkvában hosszú napok óta egyetlen percre sem sütött ki a nap.

Éjjel megint Budapestről álmodott. Ebben önmagában nem lett volna semmi különös, hiszen egy éve ő és Grigorij a magyar fővárosban töltötték a mézesheteiket, noha az ifjú férj szívesebben ment volna Szocsiba, ám Irina ebben a kérdésben hajthatatlan maradt. Megszerette a magyar fővárost és az ottani embereket. Legalább egy rövid időre visszavágyott közéjük.

Álmában azonban rendszerint nem a nászútjuk idején, hanem évekkel korábban, 1982 telén járt Budapesten, azon a télen, amikor együtt nyomozott a magyar rendőrséggel egy észt lány halálának az ügyében. Az oroszul kiválóan beszélő, kissé tartózkodó, de okos Sztyopával, azaz Bogdán főhadnaggyal, a franciás műveltségű, széles látókörű Adorján Mátéval és Máté kedvesével, a kissé elkényeztetett, öntörvényű pszichiáterrel, Laurával.

Azokban a hetekben Laurától tanulta a legtöbbet. No nem a kriminalisztikáról, hanem a szabadságról, a nőiességről, a világról és önmagáról. Amíg él, mindig hálás lesz ezért, noha Moszkvában mindezt újra el kellett nyomnia magában. Pontosabban csak a külvilág felé, mert legbelül már képtelen volt rá.

Persze gyakran eszébe jutott, hogy Lendvay Laura a maga szókimondó stílusával, a rendszert bíráló intelligens és finom ellenzékiségével a Szovjetunióban nap mint nap bajba kerülne. Magyarország ebből a szempontból is egy másik világ. És persze azért is, mert a boltok tele vannak áruval. Nagy kedvence, a Pick szalámi ízét még most is ott érezte a nyelvén. A nászútjukról hoztak magukkal néhány rúddal, de hamar elfogyott, mert Grigorij, az amúgy szerény és a legtöbb dologban mértékletességet tanúsító katonaorvos mindennap rájárt a spájzban.

Ha jobban belegondolt, kissé ironikusnak tartotta azt is, hogy miután Budapesten az észt függetlenségi mozgalom tagjai és a magyar segítőik után nyomozott, négy évvel később Moszkvában egy anyai ágon észt származású férfihoz ment feleségül. A sors útjai, úgy látszik, kifürkészhetetlenek.

Amúgy zavaros hónapokat éltek éppen. Az ország még mindig nem tette túl magát a Csernobil okozta sokkon, az emberek lépten-nyomon erről beszéltek. Mivel a híradásokból keveset lehetett megtudni, számtalan találgatás kapott szárnyra a tényleges veszteségekről és a katasztrófa lehetséges környezeti hatásairól.

Május első napjaiban katonaorvosként kis híján Grigorijt is Pripjatyba vezényelték, de az utolsó pillanatban mégis Moszkvában maradhatott. Ebben jelentős szerepet játszott a parancsnoka, Kubatov vezérőrnagy, aki tudta, hogy a kedvenc beosztottja épp házasodni készül, annál is inkább, mert Grigorij őt kérte fel esküvői tanúnak.

Grigorij nagyon rendes ember volt, és tehetséges, elhivatott orvos. Szép karrier várt rá a szovjet hadseregben. Irina biztonságban érezte magát mellette, de a lelke mélyén tudta, hogy nem szerelemből ment hozzá. A szerelem valami egészen másfajta érzés. Csak egyvalaki iránt érezte egész életében: még mindig gyakran eszébe jutott a göndör hajú, széles arccsontú, bajuszos Bogdán István, aki utálta, ha Sztyopának hívta, de egy idő után már nem tette szóvá...

Persze be kell látnia, hogy akkor sem lett volna közös jövőjük, ha Bogdán viszonozza az érzéseit. Legfeljebb, ha feleségül megy hozzá, és Magyarországra költözik. De akkoriban ezt nem tudta volna elképzelni. Úgy gondolta, hogy az ő hazája a Szovjetunió, és hazafias kötelessége itt leélni az életét. Álmában mégis folyton Magyarországon járt.

Amikor tavaly nyáron, két nappal az esküvő után ő és Grigorij Budapestre repültek, hatalmas késztetést érzett, hogy meglátogassa a budapesti barátait, ugyanakkor tele volt félelemmel. Előtte fel is hívta Sztyopát, ám amikor meghallotta a férfi hangját a vonal másik végén, egyszerűen képtelen volt megszólalni, és néhány másodperc múlva letette a kagylót.

Később persze Pestről is telefonálhatott volna, vagy ő és Grigorij egyszerűen bemehettek volna a kapitányságra, de a városban töltött öt nap alatt egyszer sem volt hozzá bátorsága. Azt hazudta magának, hogy a férje miatt, aki eléggé zárkózott ember, és biztosan zavarba jönne egy ilyen találkozástól, valójában azonban pontosan tudta, hogy ő az, aki nem áll rá készen. Fájt volna, ha újra látja Sztyopát, ha megrohanják a hozzá és a többiekhez fűződő emlékek.

Az előcsarnokban az ügyeletes tiszt a sapkájához emelte a kezét.

A lépcsőn felfelé Irina arra gondolt, hogy talán mégsem volt véletlen, hogy épp most álmodott újból Budapestről. Talán történt valami, és Sztyopa keresni fogja őt telefonon...

Persze tudta jól, hogy ez képtelenség, de jó érzés volt eljátszani a gondolattal, hogy ők ketten egyszer...

Alig tette le a táskáját az asztalára, a hórihorgas Sarapov nyomozó jelent meg az ajtóban.

– Csakhogy itt vagy! A főkapitány elvtárs azonnal beszélni akar veled.

– Velem? – kérdezte csodálkozva Irina.

Beljajev tábornok az elmúlt egy évben egyszer sem hívatta magához. El sem tudta képzelni, miről lehet szó.

– Nem tudod, hogy...?

– Valami magyar ügy – vonta meg a vállát Sarapov. – Többet nekem sem árultak el.

ELSŐ
Moszkva, 1987. augusztus 20.

Irina a belső sávba sorolt a szolgálati Ladával, és balra bekanyarodott a Moszfilmovszkaja utcába. A filmgyár előtt kicsit lassított, és rajongással vegyes áhítattal nézte a hatalmas komplexumot, ahol az elmúlt évtizedekben a szovjet filmművészet legnagyobb alkotásai születtek.

Persze nem azért kanyarodott erre, hogy lerója a tiszteletét a mozi nagyjai előtt, hanem mert ebben az utcában állt a Magyar Népköztársaság moszkvai nagykövetsége.

A Moszfilmovszkaja utca 62. hatalmas, modern, de kissé jellegtelen kockaépület lett. Azért tervezték ekkorára, mert a hivatali helyiségek mellett itt alakították ki a nagykövet rezidenciáját is.

Imre István magas, őszülő halántékú férfi volt, még innen a hatvanon. Irina figyelmét nem kerülte el, hogy a bal kezét szinte mindig a gyomrán tartja, és az arca is arról árulkodott, hogy időnként komoly fájdalmai lehetnek. Kulikova szinte biztos volt benne, hogy a nagykövetnek gyomorfekélye van.

– Foglaljon helyet, őrnagy elvtársnő! – mutatott a férfi az egyik fotelre. – Megkínálhatom valamivel?

Imre István kiválóan beszélt oroszul. Az ötvenes évek végén Moszkvában tanult a Nemzetközi Kapcsolatok Intézetében, úgyhogy nemcsak a nyelvet, hanem a várost is régóta ismerte.

Irina még emlékezett rá, milyen remek kávékat ivott Budapesten. Azt remélte, hogy a követségen is hasonlót főznek Karavánból vagy Omniából. Így aztán a kávé mellett döntött. Két cukorral. A nagykövet egy csésze gyógyteát hozatott magának.

– Sajnos rendetlenkedik a gyomrom – tette hozzá magyarázatképpen. – Bevallom, nagyon hiányzik a reggeli kávé, de Szemjonov professzor szigorúan eltiltott tőle.

Irina igyekezett együttérző arcot vágni. Csak most vette jobban szemügyre a szobát: bárhová nézett, tisztaság és katonás rend uralkodott mindenütt. A szemközti falon Marx, Engels és Lenin arcképe is tökéletes szimmetriát alkotott.

Megvárta, amíg a titkárnő leteszi eléjük a gőzölgő csészéket, majd visszamegy a helyére.

– Elmondaná, pontosan mi is történt?

A nagykövet arca ismét fájdalmasan megrándult. Irina nem tudta eldönteni, hogy a gyomra vagy a történtek miatt.

– Ide kérettem a magyar kereskedelmi képviselet vezetőjét a Krasznaja Presznya utcából. Perceken belül itt lesz. Addig csak annyit, hogy a képviseletünk egyik munkatársáról, Fodor Bálintról van szó. Két napja nem ment be a munkahelyére. Ilyen még soha nem fordult elő. Keresték a lakásán, de ott sem találták. Ráadásul épp most tűnt el, amikor… Tudja, augusztus 20. nálunk az új, szocialista alkotmány ünnepe. Ilyenkor minden évben fogadást rendezünk a követségen. Azt sem tudom, hol áll a fejem…

A titkárnő jelent meg az ajtóban.

– Imre elvtárs, megérkezett Sallai elvtárs.

– Küldje csak be! – biztatta a nagykövet.

Sallai Pál az ötvenes évei közepén járhatott. Megbízható káder volt, annak idején ő is Moszkvában végzett.

– Először arra gondoltunk, hogy baleset érte – kezdte kissé rekedtes hangon. – Felhívtuk a mentőszolgálatot, a kórházakat, de sehol sem tudtak felvilágosítást adni. Így aztán értesítettük előbb a követséget, aztán a magyar Külügyminisztériumot, majd a nagykövet elvtárs tanácsára a szovjet rendőrséget.

Kétségbeesetten nézett az ajtó felé, mintha abban reménykedne, hogy egyszer csak belép rajta a beosztottja.

– Bálint… Fodor elvtárs rendkívül megbízható fiatalember. Nem tűnne el csak úgy, egyetlen szó nélkül. Érzem, hogy valami nagy baj történt…

– Mire gondol?

– Mi van, ha éjjel megtámadták az utcán? Megverték, kifosztották, vagy valami ennél is rosszabb…

– Ne szaladjunk ennyire előre! – próbálta megnyugtatni Irina. – Mit tud a magánéletéről? Kikkel áll kapcsolatban Moszkvában?

A férfi a nagykövetre pillantott, aki alig észrevehetően bólintott, és ivott egy kortyot a gyógyteából. Kiült az arcára, hogy kényszerből teszi.

– Fodor elvtárs még csak huszonkilenc éves – magyarázta Sallai. – Nőtlen, szereti a társaságot, rajong a művészetekért. Hangversenyek, kiállítások, színház… A színházért különösen lelkesedik.

– Tehát lehetnek ismerősei a moszkvai művészvilágban?

– Úgy tudom, igen – bólogatott a férfi. – Színházi emberek, képzőművészek… és van néhány barátja a lengyel követségen, néha eljár velük szórakozni. Az egyiküket, Marek Jureckit én is ismerem. Ma reggel őt is felhívtam, de azt mondta, hogy napok óta nem látták.

– Szeretnék majd beszélni Fodor elvtárs kollégáival, különösen azokkal, akik közelebb állnak hozzá – mondta Irina.

Sallai lopva megint a nagykövetre nézett.

– Természetesen. Innen egyenesen átmegyünk a képviseletre.

– Akkor, ha jól értem, itt végeztünk – fordult Irinához a nagykövet. – Ha megbocsátanak, én megyek a dolgomra. Utána kell még néznem, hogy állunk az esti fogadás előkészületeivel.

Már az ajtóban jártak, amikor Imre István utánuk szólt:

– Őrnagy elvtársnő! Ha a továbbiakban bármire szüksége lenne, állok rendelkezésére… Remélem, közel sincs akkora a baj, mint ahogy feltételezzük!

Az arcáról azonban egészen mást lehetett leolvasni.

A Magyar Népköztársaság moszkvai kereskedelmi képviselete a Krasznaja Presznya utca 1–7. alatt működött.

– ’82-ben adták át az épületet – magyarázta Sallai Pál. – Akkor költöztünk ide. Csaknem tizenhétezer négyzetméter, ebből ötezer négyzetmétert foglalnak el az irodák.

– Gondolom, jártak Fodor elvtárs szállásán – mondta Irina.

– Természetesen. De a csengetésre nem nyitott ajtót. A lakáshoz nincs kulcsunk, nem tudtunk bejutni.

– Egyedül lakik?

– Igen. Már közel egy éve. Korábban egy kollégával osztoztak a lakáson, de ő hazaköltözött Budapestre, és azóta sem töltötték be az álláshelyét. De jobb is így, mert Bálint…

Itt elharapta a mondatot. Irina kérdőn nézett rá.

– Miért jobb?

A férfi feszengeni kezdett az íróasztalánál.

– Ami azt illeti… a többiektől úgyis megtudja majd. Bálint… Fodor elvtárs nagyon szereti a nőket. Nincs ebben semmi különös, hiszen fiatal, jóképű férfi. Miért ne élvezné ki, hogy odáig vannak érte?

– Voltak ebből konfliktusai?

Sallai egyre kényelmetlenebbül érezte magát.

– Nem tudok róla, hogy… Nagyon diszkréten intézte a nőügyeit. Bár ami azt illeti… volt itt egy fiatal lány, Fésűs Helga. Egy darabig udvarolt neki. Tudja, hogy megy ez… fiatalok. A lány túlságosan komolyan vette. Nagyon megviselte a szakítás.

– Szeretnék beszélni ezzel a Helgával.

– Az nem fog menni – mondta a férfi. – Nem sokkal a szakításuk után kérte az áthelyezését Budapestre.

– Ez mikor történt?

– Körülbelül egy éve.

– Szeretném megnézni Fodor elvtárs íróasztalát.

– Semmi akadálya – mondta a képviselet vezetője, és kiszólt a titkárnőjének: – Marika, beküldené nekem Kenézi elvtársat?

Kenézi Sándor szolgálatkész, de jellegtelen fiatalember volt, az arcáról semmiféle érzelmet nem lehetett leolvasni.

– Az őrnagy elvtársnő a moszkvai rendőrségtől jött – mondta Sallai szenvtelen hangon. – Mutassa meg neki Fodor Bálint íróasztalát, és álljon mindenben a rendelkezésére! Ha végeztek, kérem, kísérje vissza hozzám!

Kenézi a folyosó másik végébe vezette Irinát, és benyitott egy tölgyfa színű ajtón.

– Ez itt az irodánk. Nem túl nagy, de kettőnknek épp megfelel. Az ott az ablaknál Bálint… Fodor elvtárs íróasztala.

Az ajtóval szemközti falhoz ment, és rámutatott két szekrényre.

– Ezek is az övéi. Az íróasztal fiókjában tartja a kulcsokat.

Irina tekintete rögtön megakadt az asztali naptáron. A Fodor Bálint eltűnését megelőző napokon elég sok bejegyzést talált benne. Mivel mindet magyarul írták, megkérte Kenézit, hogy fordítsa le neki. Ahogy sejtette, csupa munkával kapcsolatos dolog volt. Ettől függetlenül magához vette a naptárt.

– Ezt elviszem. Adok majd róla elismervényt a főnökének – fordult Kenézihez.

Előbb a fiókok, majd a szekrények tartalmát vizsgálta át, noha tisztában volt vele, hogy semmi érdekeset nem fog találni. Ha volt is ilyesmi, azt Fodor biztosan nem tartotta magánál a munkahelyén.

Kenézi közben végig az íróasztalánál ült, látszólag körmölt valamit egy spirálfüzetbe, valójában azonban lopva a nyomozónőt figyelte. Fura alak, gondolta Irina, az a fajta, akiről sosem tudhatja az ember, hogy mi jár a fejében.

– Mióta ismerte Fodor elvtársat?

Noha csak ő és Irina voltak az irodában, beletelt egy kis időbe, amíg Kenézi felfogta, hogy a kérdés neki szól.

– Hááát… mennyi is? Úgy három és fél éve. ’84 tavaszán került ide. Én akkor már két éve itt dolgoztam. Először nem hozzám tették, hanem a földszintre, Rácz Ferihez. Ő lett a lakótársa is.

– Vele mi történt? – kérdezte Irina.

A férfi arcán megjelent egy egészen halvány grimasz.

– Nem szerette ezt a helyet.

– Mármint Moszkvát?

– Moszkvát sem, de leginkább a kirendeltséget. Minden követ megmozgatott, hogy hazamehessen. De nem sokáig maradt Budapesten. Úgy tudom, most a varsói magyar követségen dolgozik.

Irina feljegyzett néhány dolgot a noteszébe.

– Milyen embernek írná le Fodor Bálintot?

Kenézit meglepte a váratlan és szokatlanul nyílt kérdés. Feszengeni kezdett, és Irina az asztal túloldaláról is jól látta, ahogy gyöngyözni kezd a homloka.

– Ő egy elkényeztetett… Állandóan a nőkön járt az esze. Nem mondom, a munkáját mindig rendesen elvégezte, de… Folyton gúnyt űzött a másik emberből. Attól, hogy nem lehet mindenki olyan jóképű és magabiztos fellépésű, mint ő, még…

– Miért beszél róla múlt időben? – kérdezte a homlokát ráncolva Irina.

A férfi most már végképp összezavarodott.

– Én csak… nem úgy gondoltam, csak hát… Azok után, amiket beszélnek…

– Kik és mit beszélnek róla?

Kenézi váratlanul megmakacsolta magát.

– Én, kérem, semmit sem tudok. És ne higgye, hogy… én nem ülök fel a szóbeszédnek, amíg nem tudom, hogy… Persze azt mondják, minden pletykának van alapja, de…

Irina visszalapozott egyet a füzetében.

– És mi volt az a dolog Fésűs Helgával?

A férfi láthatóan megkönnyebbült a kérdéstől. Úgy látszott, erről nem esik nehezére beszélni.

– Csak egy újabb trófea volt a gyűjteményében. Helga nagyon rendes lány volt. Sokkal jobbat érdemelt. De Bálintnak egyetlen nő sem tudott ellenállni. Színésznők, képzőművészek, csupa elkényeztetett kis…

– Maga szerint már nincs életben? – kérdezte Irina.

Kenézi rosszalló arckifejezése most méltatlankodásba csapott át.

– De hát én csak… ha arra gondol, hogy szívesen látnám őt holtan, mert… Nem, dehogy. Egyszerűen csak… egy megérzés.

Irina felállt az asztaltól.

– Ön szerint az itt dolgozók közül Fodor elvtárs kivel van a legjobb viszonyban?

– Korsós Gáborral.

– Visszakísérne, kérem, Sallai elvtárshoz?

Amint a főnök irodájába léptek, a képviseletvezető intett Kenézinek, hogy elmehet.

– Sikerrel járt, őrnagy elvtársnő?

Irina hirtelen nem tudta, mit válaszoljon.

– Ami azt illeti… korai volna még bármit mondani. Fodor elvtárs asztali naptárát mindenesetre szeretném magammal vinni.

– Természetesen. Segíthetek még valamiben?

Irina elővette a jegyzetfüzetét.

– Beszélni szeretnék egy bizonyos… Korsós Gáborral.

Sallai a nyitott ablakon át lemutatott az udvarra.

– Az a napbarnított, szakállas férfi ott… Hívjam fel, vagy inkább kísérjem le hozzá?

– Menjünk le! – javasolta Irina, mivel a növényekkel teli udvar kellemes helynek tűnt.

Sallai bemutatta őket egymásnak, aztán visszament az irodájába, bár látszott rajta, hogy a szíve szerint maradt volna. Irina figyelmét nem kerülte el, hogy mielőtt elköszönt, jelentőségteljes pillantást váltott a beosztottjával.

– Szóval már a rendőrséget is bevonták? – kérdezte a férfi. Mosolygós arca szerencsésen ellensúlyozta a kissé kellemetlen akcentusát.

– Ön szerint nem kellett volna?

Korsós nem válaszolt rögtön. Irina úgy érezte, hogy sokkal jobban aggódik, mint ahogy mutatja.

– Ha arra gondol, hogy én tudom, hol van, hát téved. Engem sem avat be mindenbe.

– De azért közel állnak egymáshoz – próbálkozott Irina.

A férfi feléje nyújtotta a cigarettásdobozt, de a nő megrázta a fejét.

– Azért nem gond, ha én rágyújtok? – kérdezte Korsós.

Irina intett, hogy ne zavartassa magát. A férfi mohón szívta le a füstöt.

– Nem tudom, mit gondoljak. Valóban különös, hogy harmadik napja nem jelentkezik. Ez egyáltalán nem vall rá. A magánéletben kissé bohém, de a munkában nagyon precíz és lelkiismeretes. Nem hagyná cserben a kollégáit.

– Mit gondol, mi történhetett vele?

A férfi megvakarta a tarkóját.

– Talán baleset érte, nem tért magához, és nincsenek nála a papírjai…

– Úgy tudom, Fodor Bálint sok embert ismer Moszkvában. Elsősorban nőket…

Korsós rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Mindig ez az átkozott pletyka…

– Azért van némi alapja, nem?

– Általában színésznők körül legyeskedik. Bálint jóképű, ráadásul el tudja őket halmozni ajándékokkal. Egy nyugati parfüm, rúzs, dezodor, szappan errefelé valóságos kincsnek számít.

– És a kolléganője?

A férfi elhessegetett egy legyet a nadrágjáról.

– Helga? Az elég csúnyán végződött.

– Mi történt?

– Teljesen magába bolondította, aztán megunta és dobta. Szegény lány nem is bírt tovább Moszkvában maradni.

– És a színésznők? Ismeri valamelyiküket?

– Nem igazán mutatott be nekik – mondta Korsós kaján mosollyal. – De azért találkoztam néhánnyal. Ott van például Jelena a Taganka Színházból. Vagy az a csinos szobrász csaj, Ljudmilla. Ő valósággal rajongott Bálintért. De már vagy fél éve szakítottak.

– Mások?

A férfi megvonta a vállát.

– A nőügyeiről keveset beszélt. Úgy értem, sohasem dicsekedett a hódításaival. De azért persze láttuk, amit láttunk…

Irina nem érte be ennyivel.

– Kérem, gondolkozzon! Talán a szerelmi életének köze lehet az eltűnéséhez.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Úgy érti, hogy egy féltékeny férj vagy egy megunt szerető…? Hogy őszinte legyek, nem lepne meg. Bálint alighanem sok embert magára haragított.

– Nem viselkedett furcsán az utóbbi időben?

– Nekem legalábbis nem tűnt fel. Olyan volt, mint általában.

Irina gondolkodott, hogy megkockáztassa-e a következő kérdést, és végül úgy döntött, hogy miért is ne…

– Mondja csak… ha ennyire problémás a magánélete, hogyhogy a feljebbvalói elnézik neki? Úgy értem, fel sem merült, hogy esetleg hazaküldjék?

Korsós arcán újból megjelent az ironikus mosoly.

– De hát ő Fodor elvtárs fia. Persze ez magának nem mond semmit. Fodor Károly a párt központi bizottságának a tagja. Roppant befolyásos ember, emellett Kádár személy szerint is kedveli. Gyakran vadásznak együtt. Bálint azért engedhet meg magának ilyen sokat, mert tisztában van azzal, hogy érinthetetlen.

Irina belepillantott a jegyzeteibe.

– Fésűs Helgáról tud valamit? Mit csinál most Magyarországon?

A férfi megvakarta a tarkóját.

– Úgy hallottam, hogy visszament a szüleihez valahová a Balaton mellé. Nagy Dórinak írt néhány levelet. Erről őt kérdezze inkább!

Irina elővette a névjegyét.

– Ha bármi eszébe jutna, ami még fontos lehet, kérem, hívjon fel!

Nagy Dóra vörös hajú, fehér bőrű, szeplős arcú lány volt. Könnyű nyári blúzt viselt térd fölé érő szoknyával. Zöld szemeivel kissé riadtan nézett a nyomozónőre.

– Csak nem gondolja, hogy Helgának bármi köze lehet… De hát ő már több mint egy éve…

Irina kezdte elveszíteni a türelmét.

– Ha kérhetem, válaszoljon végre a kérdésemre! Tehát mit tud Fésűs Helgáról?

A lány most már kifejezetten ijedt arcot vágott.

– Helga... hazaköltözött Csopakra a szüleihez. Egy turisztikai irodában dolgozik Füreden. Vagyis legutóbb ezt írta. De az már elég régen volt. Egy ideje nem válaszol a leveleimre.

– Mi történt közte és Fodor Bálint között?

Dóra nagyot sóhajtott.

– Bálint az a fajta, aki nem képes megállapodni senki mellett. Mi mondtuk Helgának, de valahogy a fejébe vette, hogy ő lesz a kivétel. Aztán egy nap kisírt szemmel jött be az irodába, és kérvényezte az áthelyezését.

A lány egy darabig csendben tördelte a kezét, majd bátortalanul megkérdezte:

– Lehetséges, hogy… Bálint meghalt?

– Ezt miből gondolja? – kapta fel a fejét Irina.

– Hát, csak mert… itt mindenki azt beszéli, hogy belekeveredett valamibe. Hogy valaki… a nőügyei miatt… vagy talán azért, mert…

– Mert…?

Nagy Dóra egyre zavartabban gyűrögette a szoknyája szélét.

– Én nem szeretném, ha… kérem, ne árulja el, hogy tőlem tudja! – Körülnézett, majd közelebb hajolt, és egészen halkra fogta a hangját. – Úgy hallottam, hogy tartozott valakinek. Vagy talán többeknek is. Oroszoknak. Méghozzá sok pénzzel…

MÁSODIK
Moszkva, 1987. augusztus 20.

A rendőrségi zárszakértő néhány másodperc alatt végzett a bejárati ajtóval.

Irinát már az előszobába lépve ismerős érzés fogta el: Fodor Bálint moszkvai otthona szabványos egy plusz két félszobás házgyári lakás volt, pontos tükörképe annak, mint amiben ő meg Grigorij élt. Az utóbbi két évtizedben ezrével épültek ilyenek a fővárosban.

Irina eleinte kissé csodálkozott azon, hogy Bálint nem a diplomaták számára fenntartott háztömbök egyikében lakik, amilyen például a magyarok által kedvelt Kutuzov sugárút 7/4., vagy a Butirszkaja utcai társasház. Igaz, nem volt magas rangú beosztott, de az apjára való tekintettel kaphatott volna a mostaninál előkelőbb lakást is. Irina ugyanakkor rájött, hogy ezen a lakótelepen kevésbé volt szem előtt, ami határozottan jól jöhetett neki a nőügyei miatt.

A lakásban semmi sem utalt dulakodásra, és arra sem, hogy a férfi holmiját átkutatták volna. Irina nem látott okot arra, hogy kihívja a helyszínelőket, viszont úgy döntött, hogy ha már itt van, alaposan körülnéz.

A nappalival kezdte: a kis dohányzóasztalt színházi folyóiratok borították. A tévé orosz gyártmány volt, a sarokban azonban egy Orion márkájú hifitorony állt, a lemeztartójában sok-sok nyugati albummal. Átnézte a szekrényeket, a fiókok tartalmát, a ruhák zsebeit.

A hálószobában a bevetetlen ágyat leszámítva példás rend uralkodott. Az éjjeliszekrényen ébresztőórás rádió, a fiókjában apró kacatok.

A gardróbban alkalmi és utcai ruhák, egy átmeneti és egy télikabát. Finom holmi, a belsejébe varrt címke szerint Svájcban készítették.

A másik félszobát dolgozószobának rendezték be. Az íróasztal fölött több bekeretezett kép is lógott a falon, többnyire színházi fotók. Irina szeme rögtön megakadt Vlagyimir Viszockij dedikált portréján. A színészóriás neve fölött ez állt: Szeretettel Ljudmillának.

Irina leakasztotta a képet a falról, és megfordította. Ahogy nagyjából sejtette, a hátoldalára gyönyörű, kalligrafikus betűkkel ezt írták: Bálintnak, a legnagyszerűbb férfinak Ljudmillától.

Minél hamarabb találkoznia kell ezzel a Ljudmillával meg azzal a bizonyos Jelenával is a Taganka Színházból. És ki tudja, hányan lesznek még… Ráadásul ott van az a magyar lány, Fésűs Helga… Mindenképpen be kell vonnia a nyomozásba a budapesti kollégákat. Már a puszta gondolatba is beleborzongott.

Most azonban nem volt ideje ábrándozni. Amilyen gyorsan csak lehetett, át akarta nézni a férfi holmiját.

Az íróasztal felső fiókjában talált egy határidőnaplót. Nem sok bejegyzés állt benne, és azt a keveset is magyarul írták. Egy szót sem értett belőlük, legfeljebb a számokat ismerte fel. Szüksége lesz majd valakire, aki jól beszél magyarul. A magyar külképviselet tagjai szóba sem jöhetnek, hiszen akár érdekeltek is lehetnek az ügyben. A rendőrség hivatalosan felkér majd a munkára egy szakfordítót.

Irina szinte biztos volt benne, hogy Fodor Bálintnak van egy másik jegyzetfüzete is, egy jóval kisebb méretű, amit mindig magánál tart. Vajon hol lehet most a füzet és a tulajdonosa? Csak remélni tudta, hogy nem valahol a Moszkva folyó fenekén, mert akkor keresztet vethetnek az egészre.

A középső fiókban jobbára irodaszerek voltak: egy műanyag vonalzó, gemkapcsok, üres írógéppapír, indigó, illatos radír, tollak, ceruzák. Akadt azonban néhány fénykép is, amelyekről Irina azt remélte, hogy a későbbiekben még a segítségére lehetnek.

Az egyiken egy kissé kapatos társaság koccintgatott egy ovális asztal körül. A falon, ha némileg homályosan is, de jól kivehető volt a lengyel címer. Irina mindjárt felismerte a vidám lengyelek gyűrűjében Fodor Bálintot. Sorra vette a többieket: csupa jókedvű, a vodkától kipirult arcú fiatalember. Vajon melyikük lehet Marek Jurecki? Vele is feltétlenül beszélnie kell.

Egy másik fotóról egy szép arcú, nyugati divat szerint öltözködő harmincas nő mosolygott a fotósra. A kép ősszel, a Moszkva folyó egyik hídján készülhetett. A hátoldalára nem írtak semmit, de Irina meg mert volna esküdni rá, hogy Ljudmillát, a sikeres szobrászt ábrázolja.

Egy másik fotón tipikus moszkvai lakásbelsőt látott, négyfős társaság nevetgélt rajta, az egyikük az eltűnt magyar férfi volt. Egy szőke, hosszú hajú lány hajtotta a vállára a fejét. Talán Jelena, a színésznő? A kép hátulján csak annyi állt cirill betűs női írással, hogy Volkovéknál, 1986 telén.

Irina a következő fotón is felismerte a párt. Ezúttal valahol vidéken, egy nyírfákkal szegélyezett gerendaház előtt álltak ölelkezve, a háztól jobbra egy kisebb tó látszott. Irina megfordította a képet. Ugyanaz a kézírás: Boldogsággal tölt el, hogy megmutathattam neked.

Valamiért azt remélte, hogy mint a regényekben vagy a filmeken, a legalsó fiók rejti majd az igazi titkokat.

Csalódnia kellett. Igaz, talált néhány magyar nyelven írt levelet, amelyekből egy szót sem értett, de a feladóból annyi kiderült, hogy valamennyit Fodor Bálint anyja írta a fiának.

Ennél valamivel érdekesebb volt az az üres boríték, amelyben nem talált levelet. A feladónál latin betűkkel Fésűs Helga neve állt, alatta a lakcíme.

Irina jól megnézte a postabélyegzőt: több mint fél évvel a szakításuk és Helga elutazása után adták postára egy Csopak nevű településen.

Irinát már az is meglepte, hogy továbbra is kapcsolatban álltak. És akkor itt ez a boríték… Vajon miről írhatott a lány a férfinak, amit az jobbnak látott eltüntetni vagy magához venni? És miért tartotta meg a borítékot? Talán Helga címe miatt?

Kulikova őrnagy táskájában mindig volt néhány speciális műanyag zacskó a tárgyi bizonyítékok számára. Szakszerűen benejlonozta a fotókat és a leveleket, aztán benyitott a fürdőszobába.

A mosdókagyló szélén álló fogmosópohárban két fogkefe volt. A tükrös szekrény polcain csupa nyugati holmit talált: a felsőn férfi kozmetikumokat: dezodort, sampont, borotvahabot, márkás arcszeszeket.

Az alsón női dezodort, hajlakkot, körömlakkot, francia parfümöt és egy drága sminkkészletet, amelynek a tetejét az Eiffel-torony díszítette. A parfümöt meg kellett szagolnia. Nem volt helyénvaló dolog, de egyszerűen nem bírta megállni. Fújt belőle egy kicsit a csuklójára, várt néhány másodpercet, aztán mélyen beszippantotta az illatát. Földöntúli érzés volt: mintha magát a szabadságot, a jólétet lélegezte volna be. Ez hát a híres Chanel N° 5.

Eddig sem volt nagy véleménnyel az orosz kölnikről, de ezek után… Lendvay Laura jutott az eszébe, aki nem is Nyugaton élt, csak a legvidámabb keleti barakkban, Magyarországon, és mégis részesülhetett ebből. Hordhat amerikai farmert, Adidas cipőt.

Öt évvel ezelőtt ő is hozott magával Budapestről egy Levi’s nadrágot, de az utóbbi időben kicsit kihízta. Még egy ok, hogy többet mozogjon. Újból bele kellene fogynia.

Váratlanul enyhe szorongás fogta el: mi lesz, ha Sztyopa valóban Moszkvába jön? Ahogy a dolgok állnak, mostantól ez csöppet sem lehetetlen. Vajon milyennek fogja látni őt öt év után? Mit szól majd ahhoz, hogy férjhez ment?

Kissé elszégyellte magát, hogy mindezekről egy idegen lakás fürdőszobájában gondolkodik. Próbált visszatérni a munkájához. A fürdőszobában női holmikat talált, a gardróbban viszont nem volt egyetlen női ruha sem. Eszerint valaki rendszeresen feljár Fodorhoz, de nem lakik itt, és ritkán vagy sohasem marad éjszakára. Meg kell majd mutatnia a fiókban talált fényképeket a szomszédoknak. Ha jártak itt, valamelyikük jó eséllyel emlékezni fog rájuk. És ott vannak a férfi magyar kollégái is. Korsós Gábor biztosan tudni fogja, kik ezek a nők.

Irina körülnézett a sivár lépcsőházban. Lehangoló látványt nyújtott, ám az egyik ajtó előtt egy vasrudakból hegesztett állványon gondozott növényeket látott. Először ide csengetett be. Az ajtón az állt: A. Goncsarov.

Szerencséje volt: egy idős asszony nyitott ajtót, aki, miután Irina megmutatta az igazolványát, betessékelte a lakásba. A nappali berendezése elég szegényes volt, a közepén alacsony asztalka állt, rajta szamovár.

– Épp teázni készültem. Megkínálhatom?

– Örömmel elfogadom – mondta Irina.

Az asszony szertartásosan mindent elhelyezett az asztalon, a konyhából még egy szamócalekvárt is hozott egy kis tálkában. Csak ezután szólalt meg ismét:

– Szóval arra a magyar fiatalemberre gondol?

– Ilyen jól ismeri? – kérdezte reménykedve Irina.

– Annyira azért nem. De beszéltünk néhányszor. Mondta, hogy magyar állampolgár, és hogy valami kereskedelmi kirendeltségen vagy hol dolgozik a belvárosban.

Irina tett egy kanál lekvárt a teájába.

– Vissza tud emlékezni, hogy mikor látta utoljára?

Goncsarova összeráncolta a homlokát, és hozzá még hunyorgott is, mint aki nagyon erősen összpontosít.

– Nem is tudom. Talán a hét elején valamikor.

– Tegnap vagy tegnapelőtt?

Az asszony megrázta a fejét.

– Akkor biztosan nem.

Egy darabig hallgatott, aztán csak megkérdezte:

– Történt vele valami?

Irina elővette a táskájából a korábban gondosan elcsomagolt fotókat.

– Ismerős önnek valamelyikük?

– A szőke hajú lányra nem emlékszem. De az a másik… őt nehéz nem észrevenni. Félre ne értsen, kedveském, én nem vagyok az a bámészkodó fajta, de egyszer nagy jelenetet rendezett itt, kiabált, fenyegetőzött, dörömbölt az ajtón. A férfi nem engedte be.

– Ez mikor volt?

– Úgy egy fél éve. Szegény férjem még élt, ő is csak csóválta a fejét.

Irina már majdnem elrakta a képeket, amikor a nő rámutatott a lengyel követségen készült fotóra.

– Ő viszont határozottan ismerős. Ez a férfi itt, a mintás pulóverben. Nem hiszem, hogy gyakran járt ide, de egyszer-kétszer találkoztunk.

– Női látogatók, mostanában?

– Néha jött egy nő. Csak messziről láttam. Egyszer ugyan összefutottunk a lépcsőházban, a liftajtó előtt, de nem tudtam jól megnézni az arcát. Napszemüveget viselt, és felhajtotta a kabátja gallérját.

– Azért le tudná írni a külsejét?

– Vékony volt. Vékony és magas.

– Az életkora?

– Húsz és harminc között – mondta az asszony bizonytalanul. – De lehetett akár idősebb is.

Irina ivott még egy teát, meghallgatott néhány történetet Goncsarova asszony férjéről és a lányukról, Kátyáról, aki jelmeztervező, egy keletnémet filmeshez ment feleségül, és hat éve Berlinben él, majd udvariasan elköszönt.

Becsöngetett még néhány lakásba, de miután hétköznap volt, és kora délután, jobbára csak a nyugdíjasok vagy a kisgyermekesek tartózkodtak otthon.

Két lakóval sikerült beszélnie, de nem sokkal lett okosabb. Nagyjából annyit tudtak Fodor Bálintról, hogy magyar, néha kicsit hangosan hallgatja a zenét, de amúgy semmi gond nincs vele. Egy ideje már egyedül lakik, és időnként vannak látogatói, leginkább fiatal nők. A vékony, magas nőt egyikük sem látta.

Irina úgy döntött, hogy visszamegy a kapitányságra. Egyelőre az irodai szekrényébe zárta a lakásból elhozott holmikat, és írt egy kérvényt a közvetlen felettesének, Sevcsenko ezredesnek, hogy engedélyezze a magyar szakfordítást.

Kikereste a telefonkönyvből a moszkvai képzőművészek szövetségének a számát. A telefon hosszan kicsöngött, de mielőtt még épp letette volna a kagylót, a vonal másik végén megszólalt egy férfi kellemes baritonja.

Nagyon készséges volt, és kapcsolta a nyomozónak a szobrász szakosztály titkárát.

– Halló!

– Jó napot! Irina Kulikova őrnagy vagyok a moszkvai rendőr-főkapitányságról.

– Pavel Ivanovics Blohin – mutatkozott be egy rekedtes férfihang. – Jól értettem? A rendőrségtől?

– Igen – mondta Irina, és megpróbálta maga elé képzelni, milyen arcot vághat a férfi, aki csak rövid csend után szólalt meg:

– Parancsoljon, őrnagy elvtársnő! Miben segíthetek?

– Egy szobrásznőt keresek. Csak annyit tudok róla, hogy a keresztneve Ljudmilla. Harminc körüli, rövid hajú, igen feltűnő jelenség.

– Akkor Jefremova lesz az – vágta rá gondolkodás nélkül a titkár. – Mit csinált már megint?

– Hogy érti azt, hogy megint?

Blohin már megbánta, hogy elszólta magát, és időt akart nyerni a válaszhoz.

– Pavel Ivanovics, ott van még? – kérdezte némi éllel a hangjában Irina.

– Igen, persze, hogyne… Ami azt illeti, én csak…

– Ha belenézek a nyilvántartásba, úgyis kiderül…

A férfi belátta, hogy az őrnagynak igaza van, így aztán óvatosan beszélni kezdett.

– Ljudocska szereti provokálni az embereket, és nem csak az alkotásaival. Furcsán öltözködik, és imád botrányosan viselkedni nyilvános helyeken. Tavasszal a Vörös téren leöntött sárga festékkel egy járókelőt, mert túlságosan szürkének találta. A szomszédok minden hónapban feljelentik valamiért. A legtöbbször a zaj miatt. De volt olyan is, hogy hónapokig egy leopárdkölyköt tartott a házában. Legutóbb ittas vezetés miatt vitték be. Aztán valahogy mindig megússza, mert ismer néhány fontos embert magas helyeken. De ezt nem tőlem hallotta…

Irina azon kapta magát, hogy mosolyog. Rögtön arra gondolt, hogy ez az egész beszélgetés mennyire tetszene Laurának.

– Hol találom ezt a Ljudocskát?

– Ljudmillát? Ha tartja a vonalat, meg tudom nézni a lakcímét, sőt a telefonszámát is. A múlt héten véget ért a Jaltában rendezett alkotótábor, ami azt jelenti, hogy nagy valószínűséggel Moszkvában van.

Irina feljegyezte Jefremova elérhetőségeit, és amint elköszönt Blohintól, már tárcsázta is a szobrásznő számát.

Ljudmilla nem vette fel. Irina úgy döntött, hogy később újra megpróbálja, de addig sem marad tétlen. Kétutcányira a kapitányságtól volt egy kis fiókkönyvtár, korábban párszor járt már náluk. Ott biztosan lesz egy színházi évkönyv.

– A legfrissebbet szeretné? – kérdezte az őszülő hajú könyvtárosnő.

– Igen, az lenne a legjobb – felelte a nyomozó.

A nő eltűnt a polcok mögött, majd kisvártatva egy 1986-os évkönyvvel tért vissza.

– Sajnos ezt nem lehet kikölcsönözni, de az olvasóteremben nyugodtan…

– Köszönöm, az nekem tökéletes lesz – nyugtatta meg Irina.

Szívesen lapozgatta volna a kiadványt, de erre most nem volt idő. A tartalomjegyzékből kikereste a Taganka Színházat. A táskájából elővette a szőke lányt ábrázoló két fotót, és kitette őket az asztalra. Elég volt ránéznie a társulati tablóra, máris megtalálta, amit keresett. Az egyik képről profi sminkben a szőke lány mosolygott rá, alatta a név: Jelena Zaharova.